ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
6 липня 2022 року
м. Київ
справа № 219/11228/18
провадження № 61-8485св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,  Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Троян Віра Миколаївна, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Дубовика Р. Є., та постанову Донецького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Мальованого Ю. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2018 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 21 жовтня 1995 року вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року розірвано; після розірвання шлюбу змінила прізвище на дошлюбне - ОСОБА_3 . У цьому шлюбі у них з відповідачем народилось троє дітей, один з яких є повнолітнім, а двоє - неповнолітніми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2013 року з ОСОБА_2 на її користь стягнено аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 1 лютого 2013 року, і до досягнення дітьми повноліття.
 
Відповідач рішення суду не виконує, внаслідок чого на 1 вересня 2018 року виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 82 763,04 грн. 
 
Позивач стверджує, що, починаючи з 2013 року, сини проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу, а саме з 2013 року, не цікавиться дітьми, не приймає участі у їх вихованні, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає, що, на її думку, свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків. 
 
З урахуванням зазначеного позивач просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дослідив докази у справі, дав їм оцінку і, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, так як достатніх і допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не надано. Також суд першої інстанції вказував на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і підлягає застосуванню виключно в тому випадку, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо.
 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, з метою соціального захисту прав та інтересів дітей, вважав, що відсутні правові підстави, передбачені частиною першою                               статті 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а саме невиконання батьком батьківських обов`язків, не знайшли свого підтвердження, оскільки   ОСОБА_2 має об`єктивні причини, що перешкоджають йому постійно особисто спілкуватися з дітьми та повноцінно брати участь у їх вихованні, оскільки проживання дітей в України та його проживання в іншій державі - Російській Федерації є перешкодою для вільного спілкування з дітьми та повноцінної участі у їх вихованні. 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки при вирішенні справи суди залишили поза увагою висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц.
Також заявник вказувала на відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 223 ЦПК України.
 
Крім того, заявник звертає увагу на порушення судами норм процесуального права, зазначаючи про недослідження судами зібраних у справі доказів, які мають значення для її правильного вирішення. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 6 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Артемівського міськрайонного суду Донецької області матеріали цивільної справи № 219/11228/18.
 
Підставами відкриття касаційного провадження у цій справі стали доводи заявника про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц.
 
Також відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 223 ЦПК України.
 
Підставою відкриття касаційного провадження були і доводи заявника про порушення судами норм процесуального права, а саме недослідження судами зібраних у справі доказів.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 21 жовтня 1995 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року розірвано.
 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на дошлюбне - ОСОБА_3 . 
 
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_5 , які після розлучення залишились з матір`ю - ОСОБА_1 . 
 
З довідки територіальної громади м. Бахмут Донецької області суди встановили, що ОСОБА_2 з 5 січня 1993 року проживав та був зареєстрований                                        на АДРЕСА_1 .
 
Також суди встановили, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 1 лютого 2013 року, і до досягнення дітьми повноліття.
 
Заборгованість зі сплати аліментів за період з 1 лютого 2013 року до 31 серпня 2018 року складає 82 763,04 грн, що підтверджується копією розрахунку заборгованості Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області                     від 4 вересня 2018 року № 4421.
 
29 грудня 2018 року орган опіки та піклування Бахмутської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що він здійснює грошові перекази на утримання синів, що підтверджується копіями квитанцій, а саме: від 8 грудня 2014 року, від 22 грудня 2014 року, від 19 серпня 2015 року, від 21 вересня 2015 року, від 5 жовтня 2015 року, від 15 жовтня 2015 року, від 3 листопада 2015 року, від 15 грудня 2015 року, від 19 грудня 2015 року, від 31 грудня 2015 року, від 26 січня 2016 року, від 16 лютого 2016 року,                              від 24 лютого 2016 року, від 23 березня 2016 року, від 31 березня 2016 року, від 15 квітня 2016 року, від 14 травня 2016 року, від 17 липня 2016 року,                                  від 8 вересня 2016 року, від 15 жовтня 2016 року, від 21 грудня 2016 року,                     від 31 грудня 2016 року та від 26 січня 2017 року.
 
Оцінивши висновок органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 29 грудня 2018 року № 01/11-815, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суди зазначили, що не погоджуються з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим; вказаний висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
 
Частиною восьмою статті 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. 
 
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
 
Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
 
Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують тощо, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
 
Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що позивач не надала доказів його умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
 
При вирішення справи судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з синами і свідомо та умисно ухилявся від участі в їх утриманні. Також суди вказували на те, що беззаперечні докази нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав, відсутні.
 
Встановивши такі обставини і врахувавши, що ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували положення 164 СК України і дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та застосування до відповідача крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав. 
 
Суди попередніх інстанцій також вказували на те, що не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача за рішенням суду аліментів на дітей, оскільки це є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів на час звернення до суду першої інстанції не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав. 
 
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується й касаційний суд. 
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіряючи доводи заявника, які стали підставою відкриття касаційного провадження у цій справі, про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування статті 164 СК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, від 6 травня 2020 року                                    у справі № 753/2025/19 та від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, касаційний суд дійшов висновку, що зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин». 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову Луганського апеляційного суду від 30 липня 2019 року у справі про позбавлення батьківських прав. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька і можливе лише у разі доведення винної поведінки останнього, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками; належні та допустимі докази цього в справі відсутні, стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини. 
 
Постанова Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі про позбавлення батьківських прав. Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, Верховний Суд вказував про неврахування судами, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки, позивачем не надано.
 
Такі ж висновки Верховного Суду містяться і у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, на яку також посилається заявник, проте висновки до яких дійшли суди у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у згаданих. 
 
Отже доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та                            від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки такі правові висновки фактично були використані судами стосовно фактичних обставин справи, яка переглядається, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
 
Підставами відкриття касаційного провадження були і доводи заявника про порушення норм процесуального права, а саме недослідження судами зібраних у справі доказів, які мають значення для її правильного вирішення.
 
Зазначена підстава касаційного оскарження також не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду, оскільки частина перша статті 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК країни).
 
У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Наведені заявником доводи порушення судами норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
 
Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Троян В. М., посилалась на відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 223 ЦПК України, відповідно до якої у разі відкладення розгляду справи суд повинен допитати свідків, які з`явилися. Тільки у виняткових випадках за ухвалою суду свідки не допитуються і викликаються знову. 
 
Проте у даній справі суд першої інстанції не встановив виняткових обставин, що перешкоджали допиту свідків, які з`явились в судове засідання; не обґрунтовує такі виняткові обставини і ОСОБА_1 у касаційній скарзі, а сам по собі допит судом свідків без присутності у судовому засіданні позивача, належно повідомленої про час і місце розгляду справи, не може вважатися винятковою обставиною. 
 
Верховний Суд не вбачає підстав для викладення висновку щодо застосування частини восьмої статті 223 ЦПК України, оскільки порушення цієї норми права судом першої інстанції не знайшло свого підтвердження під час касаційного перегляду справи. 
 
Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень. 
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах  першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
Керуючись статями 400, 410 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Троян Віра Миколаївна, залишити без задоволення.
 
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук