КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 755/7708/22                                                           Головуючий у І інстанції Винниченко Л.М.
Провадження №22-ц/824/7680/2023                                          Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсною поданої до Десятої державної нотаріальної контори заяви від 14.02.2009 року про відмову від спадщини у зв`язку з вчиненням її під впливом обману.
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником частини квартири АДРЕСА_1 . 
Квартира була приватизована нею та її чоловіком ОСОБА_3 у 1998 році. 
Після смерті її чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона відмовилась від прийняття спадщини на користь свого сина - відповідача ОСОБА_2 , а саме подала 14.02.2009 року відповідну заяву до Десятої державної нотаріальної контори, яка була прийнята та зареєстрована за № 551.
Позивачка стверджувала, що відмова від спадщини відбулась у зв`язку з психологічним тиском на неї, вмовляннями відповідача та обіцянками доглядати її, утримувати, допомагати. Вона під впливом обману з боку відповідача, а в подальшому - тиском визнати її недієздатною особою, була вимушена відмовитись від частки, яку б могла успадкувати.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, неправильну оцінку доказів, необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача, про те, що відмова від спадщини відбулась внаслідок психологічного тиску на неї з боку відповідача. А саме, відповідач скористався складним психоемоційним станом матері після смерті її чоловіка, перебуванням у депресії, не роз`яснивши їй природу та наслідки такої відмови. При цьому, відповідач зобов`язався допомагати та утримувати матір, однак в подальшому намагався визнати її недієздатною у судовому порядку. Крім того, нова співвласниця частини квартири (онука апелянта) не дозволяла їй жити і користуватись належною їй часткою.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скарги. Зазначив, що судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини справи, правильно досліджені та оцінені докази, вірно встановлені правовідносини щодо вчиненого правочину.
Зазначив, зокрема, що відмовляючись від прийняття своєї частки спадщини на користь відповідача, позивачка скористалась своїм правом, передбаченим законом. Посилаючись на те, що така відмова була нею здійснена внаслідок обману зі сторони відповідача, позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що при написанні у нотаріуса заяви про відмову від спадщини 14.02.2009 року позивачка, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, за своєю справжньою волею відмовилась від належної їй частки у спадщині, яка залишилась після смерті чоловіка. У подальшому, позивачка, за її згоди, перейшла жити у квартиру сина - відповідача, де мешкала до 2019 року. Стосунки між сторонами за час їхнього спільного проживання були хороші, на підтвердження чого відповідачем було надано особисто написані позивачкою листівки, вітання зі святами, днями народження та сімейні світлини. Конфлікти, судові спори та звернення до правоохоронних органів почались після того, як позивачка почала зустрічатись з ОСОБА_4 у 2019 році, з яким в подальшому зареєструвала шлюб, та у зв`язку із відчуженням 30.01.2020 року позивачкою належного їй садового будинку і земельної ділянки.
Звертає також увагу на ту обставину, що з моменту оформлення свідоцтва про право на спадщину та подачі заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини на користь сина ОСОБА_2 до подачі позовної заяви про визнання цієї відмови недійсною пройшло більше тринадцяти років, отже позивачкою пропущений строк позовної давності.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кокарева Є.О. підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Місевич О.З. проти задоволення апеляційної скарги у судовому засіданні заперечували, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що батьками відповідача ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 (копія свідоцтва про народження - а.с. 169).
Відповідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1963 року (а.с. 166).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (копія свідоцтва про смерть - а.с. 164 зв.).
Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , відповідно статті 1261 ЦК України.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.09.1998 року,виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, спадкодавець ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 були власниками в рівних долях квартири АДРЕСА_1 (а.с. 170 зв., 171).
Відповідно матеріалів спадкової справи № 209/09 до майна померлого ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 подала 14.02.2009 року до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , у якій зазначила, що претензій до спадкоємця по закону, сина померлого - ОСОБА_2 вона не має (далі - спірна заява, а.с. 164).
29.09.2009 відповідач подав до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька ОСОБА_3 (а.с. 173).
Державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я відповідача ОСОБА_2 видане Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.09.2009 року на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_3 , яким є частина квартири АДРЕСА_1 (а.с. 174).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано та про такі заявлено не було. Суд першої інстанції, зокрема, встановив, що при написанні у нотаріуса заяви про відмову від спадщини 14.02.2009 року позивачка, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, за своєю справжньою волею відмовилась від належної їй частки у спадщині, яка залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_3 на користь сина, відповідача у справі.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
Тлумачення норм статей 1273, 1274 ЦК України дає підстави зробити висновок про існування двох видів відмови від права на прийняття спадщини: без зазначення особи, на користь якої вона зроблена, та із зазначенням такої особи або осіб.
Засади здійснення суб`єктивного права спадкоємців, на користь яких відкрилася спадщина, на відмову від її прийняття, визначені статтями 1273, 1274 ЦК України. 
Стаття 1273 ЦК України встановлює загальні вимоги щодо права на відмову від прийняття спадщини.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, проте за частиною шостою цієї статті відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Стаття 1274 ЦК України регламентує особливості відмови від прийняття спадщини на користь іншої особи і спрямована, насамперед, на визначення кола тих спадкоємців, на користь яких може бути заявлена відмова. 
Ця стаття не містить жодної норми, яка б змінювала (уточнювала) правило частин п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України щодо права на відкликання заяви про відмову. 
Це право є універсальним і не залежить від виду відмови.
Отже, у межах строку для прийняття спадщини спадкоємець, який подав заяву про відмову на користь іншого спадкоємця, має право відкликати її так само, як і спадкоємець, який заявив про відмову без зазначення особи, на користь якої вона зроблена.
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на вчинення 14.02.2009 року відмови від прийняття спадщини під впливом обману, визначила правовою підставою позову правила статті 230 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із приписами частини першої статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі 
№ 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)". 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції, належним чином дослідивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано відхилив доводи позивачки щодо вчинення відповідачем обману відносно неї, оскільки за наявними матеріалах справи доказами не встановлено наявності на час вчинення позивачкою відмови від прийняття спадщини 14.02.2009 року будь-яких обставин навмисного введення позивачки ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, викладені позивачкою, не можуть бути підставою для визнання відмови від прийняття спадщини 14.02.2009 року недійсним внаслідок обману.
Місцевим судом також надано оцінку доводам позивачки щодо подання нею заяви про відмову від спадщини під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, стосовно обсягу спадщини, так як вона не розуміла значення терміну спадкове майно та вважала, що в це майно квартира не входить, а тому не мала наміру відмовлятися від спадкування своєї частини квартири АДРЕСА_1 .
Так, суд першої інстанції правильно виходив із того, що досліджені в ході розгляду справи докази не підтверджують факту наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачкою обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення і мало істотне значення, а також стосуються подій у часі, які виникли набагато пізніше після написання позивачкою спірної заяви.
Місцевим судом встановлено та не спростовано доводами апеляційної скарги, що при написанні у нотаріуса заяви про відмову від спадщини 14.02.2009 року позивачка розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, за своєю справжньою волею відмовилась від належної їй частки у спадщині, яка залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_3 . У подальшому позивачка за її згоди перейшла жити у квартиру до свого сина - відповідача, де мешкала до 2019 року. З пояснень відповідача, стосунки між сторонами за час їхнього спільного проживання були хороші, на підтвердження чого відповідач надав особисто написані позивачкою листівки, вітання зі святами, днями народження та сімейні світлини (а.с. 71, 120-138). Конфлікти, судові спори та звернення до правоохоронних органів між сторонами виникли після того, як позивачка почала зустрічатися з ОСОБА_4 у 2019 році, з яким, з пояснень учасників справи, ОСОБА_1 зареєструвала шлюб, та у зв`язку з відчуженням 30.01.2020 позивачкою належних їй садового будинку і земельної ділянки.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті заяви ОСОБА_1 державним нотаріусом роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.
Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.
Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивачка не скористалася.
При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою (майже через чотирнадцять років), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказів, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14.09.2023 року.

 
Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                        Голуб С.А.
 
                                                                                     Писана Т.А.