КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110, тел./факс 0 (44) 284 15 77 
e-mail: inbox@kas.gov.ua, inbox@kia.court.gov.ua, web: kas.gov.ua, код ЄДРПОУ 42258617

Унікальний номер справи № 361/2150/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9224/2023	Головуючий у суді першої інстанції - Василишин В.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Нежура В.А.,
судді                                                          Невідома Т.О., Соколова В.В.,
секретар                                        Ольшевська Ю.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подано адвокатом Незвіським Дмитром Ярославовичем, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2023 року 
та на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2023 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Свої вимоги обґрунтовував тим, що у період з 15.06.1991 по 11.02.2020 сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Умань Черкаської області, актовий запис № 351.
У період перебування у шлюбі сторонами придбано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу (т. 1 а.с. 2-5).
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2023 позов задоволено. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири        АДРЕСА_1 . У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 264,00 грн.; на користь держави судовий збір у розмірі 4 540,00 грн. (т. 1 а.с. 193-198).
Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.04.2023 заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь        ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено (т. 1 а.с. 224-227).
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині визнання квартири за адресою АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та її поділу відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін. Вказує, що судове рішення оскаржується в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_2 права власності на частину цієї квартири.
Суд першої інстанції не забезпечив допит позивача як свідка та не спрямував судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх важливих обставин справи. Окрім зазначеного, суд першої інстанції відніс спірну квартиру до об`єктів спільної сумісної власності подружжя лише за одним із критеріїв спільності майна подружжя - критерієм «часу набуття». За двома іншими критеріями: критерій «грошей» та «мети придбання», спірна квартира, як об`єкт спору, не оцінювалась та не аналізувалась.
Також, суд першої інстанції безпідставно відхилив показання свідків       ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (мати відповідача), чим допустив порушення норм процесуального права, позбавивши сторону відповідача права довести перед судом свої доводи та аргументи (заперечення), що призвело до неправильного вирішення справи (т. 2 а.с. 3-13).

Також, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на додаткове рішення, та просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням від 06.03.2023 позов ОСОБА_2 було задоволено повністю, тому в силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача. Однак, суд першої інстанції не перевірив чи всі зазначені у детальному описі роботи пов`язані з розглядом даної справи (т. 2 а.с. 30-33).
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.1991 міським ВДРАЦС м. Умань Черкаської обл., зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що зроблено актовий запис № 351.
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.02.2020, що набрало законної сили 13.03.2020 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 10.08.2012, посвідчений ПН КМНО Борисовою С.О., зареєстрований у реєстрі № 2938.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2016 ОСОБА_1 значиться власником квартири АДРЕСА_2 ; дата та час державної реєстрації: 21.12.2016; підстава виникнення права власності: технічний паспорт на квартиру в житловому будинку від 24.10.2016, довідка про 100 % оплату за квартиру від 12.12.2016, видана ЖБК «Діамант», додаткова угода № 1 до договору № 56 від 10.08.2016 про сплату пайових внесків до ЖБК «Діамант», акт приймання-передачі квартири згідно з договором купівлі-продажу паю № 56 від 10.08.2016, договір про сплату пайових внесків.
Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки станом на 19.11.2020 вартість квартири АДРЕСА_2 складає 1 725 500,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.
Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.
Не визнаючи позовні вимоги у частині поділу кв. АДРЕСА_2 , відповідач посилається на те, що вказана квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за особисті кошти, надані їй матір`ю ОСОБА_5 та отримані від продажу квартири у м. Умань Черкаської області у 2016 році.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.08.2016, посвідченого ПН Уманського МНО Черкаської області Черповицькою І.Ю., зареєстрованого у реєстрі   № 1546, ОСОБА_5 продала ОСОБА_7 кв. АДРЕСА_4 .
Згідно з пунктом 2.1 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 69 660,00 грн., які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення.
У своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що придбання спільного сумісного майна має досліджуватись за такими критеріями «часу набуття», критерій «грошей» та «мети придбання». На думку ОСОБА_1 спірна квартира була досліджена судом першої інстанції лише за критерієм «часу набуття», за двома іншими критеріями докази по справі не оцінювались та не аналізувались. Однак, зазначене твердження не відповідає дійсності, з огляду на те, що судом першої інстанції було проаналізовано ту обставину, що відповідачем не надано доказів щодо ціни спірної квартири, зазначеної у договорі купівлі-продажу паю № 56 від 10.08.2016, а також розміру коштів внесених нею на підставі договору про сплату пайових внесків, як і довідки про 100 % оплату вартості квартири. На підтвердження цих доказів відповідач посилається лише на покази свідків, зокрема, її матері.
Тобто, в матеріалах справи міститься лише інформація про вартість продажу квартири матері відповідача у м. Умань, однак, відповідачем не надано доказів, що отримані від такого продажу кошти мати подарувала доньці, ОСОБА_1 , після чого ці кошти стали б особистою власністю відповідача, і, відповідно, придбане за подаровані кошти майно, набувало б статусу особистої власності подружжя-набувача.
Належним та допустимим доказом дарування грошових коштів є письмовий договір дарування, як то передбачено ст. 208 ЦК України.
Оскільки таких доказів відповідачем надано не було, тому можна зробити висновок, що нею не було спростовано презумпція виникнення права спільної сумісної власності щодо спірної кв. АДРЕСА_2 , придбаної сторонами у шлюбі, тому відсутні підстави для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
 
Щодо підстав оскарження додаткового рішення, то слід зазначити наступне.
Разом з позовною заявою було подано попередній орієнтовний розрахунок понесених витрат, який містить розрахунок судових витрат, та копію квитанції про сплату наданих послуг від 11.09.2020 на суму 16 000,00 грн.
Зазначені докази було направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача, що підтверджується квитанцією від 25.11.2020 (т. 1 а.с. 35).
При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач заперечувала проти заявленої суми понесених витрат на надання правничої допомоги, оскільки більшість дій та наданої допомоги ніяк не пов`язані саме з розглядом даної справи.
В судовому засіданні, 06.03.2023, позивач, до закінчення судових дебатів, заявив клопотання щодо надання доказів понесених витрат на надання правничої допомоги у визначений законом строк (т. 1 а.с. 188).
Під час розгляду справи по суті, судом першої інстанції було вирішено лише питання щодо сплати судового збору, питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу вирішено не було.
10.03.2023 на електронну адресу суду першої інстанції було направлено заяву ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу, а також, про долучення до матеріалів справи докази понесених витрат (т. 1 а.с. 204).
Про розгляд поданої заяви, судом першої інстанції було повідомлено учасників справи (т. 1 а.с. 220-221).
Розглядаючи подану заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані докази, проаналізував їх зміст та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви з підстав недоведеності заявленого розміру понесених витрат, а також, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020 у справі        № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), де зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову та часткове задоволення заяви про відшкодування понесених витрат на надання правничої допомоги.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подано адвокатом Незвіським Дмитром Ярославовичем, залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2023 року 
та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст виготовлено 15 вересня 2023 року.
 
Суддя-доповідач                                                                                  В.А. Нежура
 
Судді                                                                                            Т.О. Невідома
 
                                                                                                       В.В. Соколова