Постанова
Іменем України 
 
27 липня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 201/290/16-ц
провадження № 61-6114св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: Головне управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , відділ опіки і піклування Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Заворотним Андрієм Васильовичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У січні 2016 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивований тим, що 03 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 854/1, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 140 000 дол. США під 14,50% річних з кінцевим терміном повернення коштів 02 червня 2028 року. 
 
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 03 червня 2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого було передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою по АДРЕСА_1 . 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за вказаним вище кредитним договором утворилась заборгованість в загальному розмірі 268 190,56 дол. США, а саме: 
прострочена заборгованість по кредиту - 133 819,50 дол. США;
прострочена заборгованість за відсотками - 47 310,87 дол. США; 
пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 53 967,86 дол. США; 
пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 18 252,49 дол. США;
3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 11 089,32 дол. США№
3% річних за несвоєчасне погашення відсотків - 3 750,52 дол. США. 
 
Банк, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 03 червня 2008 року на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року в сумі 268 190,56 дол. США;
визначити спосіб реалізації предмета іпотеки в порядку статті 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; 
виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку в Головному управлінні Державної міграційної служби в Дніпропетровській області; 
стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року у складі судді: Антонюка О. А., позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України» задоволено. 
 
Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 03 червня 2008 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року в сумі 183 993,22 долари США і 30 218,53 грн, що складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 133 819,50 дол. США; простроченої заборгованості за відсотками - 39 012,72 дол. США; пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - 11 161,00 дол. США; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу та відсотків - 30 218,53 грн. 
 
Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки в порядку статті 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
 
Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку в Головному управлінні Державної міграційної служби в Дніпропетровській області.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя;
оскільки ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року, на забезпечення виконання якого укладений договір іпотеки від 03 червня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , колегія суддів зробила висновок, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна підчас проведення виконавчих дій, є обґрунтованими та підлягають задоволенню;
відповідно до договору іпотеки іпотекодавець, без попереднього письмового погодження позивача, не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмету іпотеки. Згідно з частиною третьою статті 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Дотримуючись вимог закону позивач неодноразово повідомляв своїми листами про існування кредитної заборгованості, добровільне врегулювання та про ухвалення рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність. Відповідно до договору іпотеки відповідач стверджував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, усі особи, які були зареєстровані після укладення договору іпотеки, підлягають виселенню.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відділ опіки і піклування Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації предмета іпотеки залишено без змін. 
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в Головному управлінні Державної міграційної служби в Дніпропетровській області та в частині розподілу судових витрат скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення та зняття її з реєстраційного обліку відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна підчас проведення виконавчих дій, є обґрунтованим;
частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, (провадження № 14-317цс18);
            предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 придбана за кредитні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2008 року, тобто в день укладення договору про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року;
згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції;
при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою;
судом встановлено, що окрім відповідачів, у спірній квартирі проживають (з реєстрацією місця проживання) їх дочка ОСОБА_4 та малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
позивачем не обґрунтовано нагальної необхідності виселення з квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, ОСОБА_1 , з урахуванням того, що у квартирі проживає та зареєстрована її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
виселення матері ( ОСОБА_1 ) неповнолітньої дитини з квартири без вирішення питання у встановленому законом порядку (в судовому порядку із залученням органу опіки і піклування) про виселення малолітньої ОСОБА_3 , є не лише втручанням у право на житло, а також і порушує права ОСОБА_1 і малолітньої ОСОБА_3 на приватне життя, право дитини виховуватись у сім`ї, з батьками;
виселення батьків малолітньої ОСОБА_3 , яка не наділена цивільною дієздатністю, залежить у повній мірі від своїх батьків, призведе до неможливості самостійного проживання дитини у спірному житлі. Однак, позов про виселення малолітньої ОСОБА_3 не заявлений, що погіршує її положення, оскільки вона в особі свого законного представника позбавлена можливості відстоювати у суді своє право на проживання у спірній квартирі;
суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини у справі не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в ГУ ДМС в Дніпропетровській області, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позову;
рішення місцевого суду оскаржене лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 , а тому суд апеляційної інстанції справу в іншій частині не переглядає;
апеляційним судом також ураховано, що 26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою за вх. №33423/2021-03/вх про проведення обов`язкової реструктуризації зобов`язання за кредитним договором. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року у справі №904/4926/22 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_1 ;
з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 904/7234/15; від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц; від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б; від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17, апеляційний суд зробив висновок, що на момент звернення АТ «Державний ощадний банк України» з позовом у цій справі у січні 2016 року, ухвалення судом першої інстанції рішення від 15 липня 2021 року за результатами розгляду справи по суті, та на момент звернення з апеляційною скаргою і відкриття апеляційного провадження 06 жовтня 2021 року провадження у справі про банкрутство не було порушено, підстав для направлення справи до господарського суду для розгляду в межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ немає. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 13 травня 2021 року у справі №465/5402/16-ц;
приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог з іпотекодавця ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 12 181,50 грн. Таким чином, рішення районного суду підлягає скасуванню також і в частині розподілу судових витрат з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.
 
Аргументи учасників справи
 
19 квітня 2023 року АТ  «Державний ощадний банк України» засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу, яка підписана представником Заворотним А. В., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, у якій просить: 
скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 ;
залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
            апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права  (статті 1, 9, 33, 39, 40, 41 Закону України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК України, статті 11, 18 Закону України «про охорону дитинства»), порушено норми процесуального права (статтю 18 ЦПК України) та не ураховано висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 761/4494/13-ц; від 27 червня 2018 року у справі № 367/2506/15-ц; від 27 листопада 2019 року у справі № 666/288/16; від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12; від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 та постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15; від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16; від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16;
            як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Указана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц погодилась з такими висновками. У даній справі судом встановлено, що предмет іпотеки придбаний саме за кредитні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2008 року в день укладення договору про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року та іпотечного договору № 1218 від 03 червня 2008 року. Однак усталена судова практика апеляційним судом не була застосована;
            сам по собі факт реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцезнаходженням предмета іпотеки не породжує для неї право власності або право користування цим майном та не є підставою для обмеження прав іпотекодержателя. Судами не ураховано недобросовісність іпотекодавця, який здійсним реєстрацію місця проживання дитини за місцезнаходженням предмета іпотеки без згоди банку; 
            апеляційний суд дійшов неправильного висновку про наявність у дитини права користування житловим приміщенням та не надав належної правової оцінки тим обставинам, що: 1) малолітня дитина не є власником (співвласником) нерухомого майна та не реалізує такі складові права власності як: володіння, користування, розпорядження; 2) малолітня дитини під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована в іпотечному майні та не мала права користування ним; 3) договір іпотеки в судовому порядку на предмет порушення прав дитини недійсним не визнавався; 4) реєстрація місця проживання дитини за місцезнаходженням предмета іпотеки здійснювалась без згоди банку;
            дозвіл органу опіки та піклування на відчуження майна, у якому право користування мають малолітні діти, потрібен лише при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при зверненні стягнення на майно, виконанні рішення суду, проведенні торгів, тощо.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується у частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ  «Державний ощадний банк України» про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 . В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 рокукасаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року в частині посилання у касаційній скарзі на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30 вересня 2015 року у справі № 6-39908св14 та від 08 липня 2015 року у справі № 6-8741св15 та постанову Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 повернуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 року: поновлено АТ «Державний ощадний банк України» строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року; відкрито касаційне провадження у справі. 
 
30 червня 2023 року справу передано судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 рокусправу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 21 червня 2023 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 761/4494/13-ц; від 27 червня 2018 року у справі № 367/2506/15-ц; від 27 листопада 2019 року у справі № 666/288/16; від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12; від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 та постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15; від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16; від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. 
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що 03 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про іпотечний кредит № 854/1, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 140 000 дол. США на придбання квартири по АДРЕСА_1 , зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14,5% річних, з кінцевим терміном повернення 02 червня 2028 року (а. с . 15-17 т.1).
 
Згідно копії видаткового касового ордеру № 1 від 03 червня 2008 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 140 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 679 280,00 грн (т.1, а. с. 31).
 
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 03 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. за реєстровим № 1218, відповідно до якого для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 854/1 від 03 червня 2008 року було передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру по АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності за договором купівлі-продажу, посвідченим 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. за реєстровим № 1214 (т.1, а. с. 21-24).
 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
 
Суди встановили, що 29 травня 2014 року позивачем на адресу відповідачів поштовим зв`язком була направлена вимога №19/19-310/310 про дострокове повернення суми кредиту, сплати процентів та інших платежів за договором про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року, яка отримана адресатами 31 травня 2014 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (т.1, а. с. 32, 33).
 
03 вересня 2014 року банк звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у справі № 201/11593/14-ц позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року 188 033 дол. США 73 центів, що в гривневому еквіваленті складає - 2 600 481,20 грн, яка складається з: поточної заборгованості по кредиту - 125 473,04 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 1 645 301,62 грн; простроченої основної суми боргу - 8 346,46 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 109 445,38 грн; поточної заборгованості по відсоткам - 3233,97 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 42 406,37 грн; простроченої заборгованості по відсоткам - 39 758,96 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 521 350,89 грн; пені за порушення строків платежів за тілом кредиту - 2 284,35 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 29 954,20; пені за порушення строків платежів за відсотками - 8 936,95 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 117 188,35 грн; 3% річних за несвоєчасну сплату основного боргу - 6 151,61 грн; 3% річних за несвоєчасну сплату процентів - 24 066,92 грн; неустойки в розмірі 0,05% за порушення п. 5.4 договору № 854/1 - 917,90 грн; штрафу в розмірі 5% за невиконання п. 5.3 договору № 854/1 - 40 337,70 грн; штрафу в розмірі 10% за невиконання зобов`язання п.3.3 по договору поруки № 854/1б - 63 360,26 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору (т.1, а. с. 76-77).
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» неустойки в розмірі 0,05% за порушення п. 5.4 договору №854/1 - 917,90 грн; штрафу в розмірі 5% за невиконання п. 5.3 договору №854/1 - 40 337,70 грн; штрафу в розмірі 10 % за невиконання зобов`язання п. 3.3 по договору поруки № 854/1б - 63 360,26 грн і ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 неустойки в розмірі 0,05% за порушення п. 5.4 договору №854/1 - 917,90 грн; штрафу в розмірі 5% за невиконання п. 5.3 договору №854/1 - 40 337,70 грн; штрафу в розмірі 10 % за невиконання зобов`язання п. 3.3 по договору поруки № 854/1б - 63 360,26 грн відмовлено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року змінено в частині: визначення суми стягнення солідарно заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», зменшивши її з 188 033,73 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 2 600 481,20 грн, до 187 448,33 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 2 458 495,00 грн; визначення суми простроченої заборгованості по відсоткам, зменшивши її з 39 758,96 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 521 350,89 грн, до 39 273,86 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 514 989,87 грн; визначення суми пені за порушення строків платежів за відсотками, зменшивши її з 8 936,95 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 117 188,35 грн, до 8 876,65 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 116 397,64 грн. В решті рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року залишено без змін (т.1, а. с. 78-80). 
 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року не оскаржувалося та набрало законної сили. Стягнута у справі № 201/11593/14-ц заборгованість за кредитним договором на цей час не погашена.
 
Згідно довідки від 09 липня 2021 року № 103.20-12/1-947, наданої позивачем, за кредитним договором № 854/1 від 03 червня 2008 року заборгованість складає: прострочена заборгованість по кредиту - 133 819,50 дол. США; прострочена заборгованість за відсотками - 39 012,72 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - 11 161,00 долар США; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу та відсотків - 30 218,53 грн. (т. 2, а. с. 153).
 
11 листопада 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направило ОСОБА_1 письмову вимогу № 19/19-683/5668 від 09 листопада 2015 року про усунення порушень зобов`язань за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року, письмове повідомлення № 19/19-684/5669 від 09 листопада 2015 року про продаж предмету іпотеки, а також письмову вимогу № 19/19-685/5670 від 09 листопада 2015 року про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку (т.1, а. с. 34, 35, 36).
 
11 листопада 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направило на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу № 19/19-685/5670 від 09 листопада 2015 року про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку (т.1, а. с. 36).
 
Суди встановили, що указані вимоги вище вимоги від 09 листопада 2015 року повернулись без вручення адресатам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується копіями цих вимог та копіями поштових конвертів з описами вкладень (т.1, а. с. 37-43).
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 зверталася з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року і застосування наслідків недійсності правочину. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року у справі №201/11687/16-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору іпотеки і застосування наслідків недійсності правочину залишено без розгляду. Ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01 грудня 2020 року не оскаржувала та набрала законної сили.
 
Відповідно до копії довідки № 8645 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 12 серпня 2021 року встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2, а. с. 185).
 
Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 15 грудня 2022 року №6/5-6642 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані чотири особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Суди встановили, що малолітня ОСОБА_3 є дочкою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області 11 травня 2011 року.
 
Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 грудня 2022 року та від 18 грудня 2022 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іншого житлового нерухомого майна у власності не мають.
 
26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою за вх. №33423/2021-03/вх про проведення обов`язкової реструктуризації зобов`язання за кредитним договором.
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
 
Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
 
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).
 
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (частина четверта статті 109 ЖК України).
 
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зазначено, що:
«за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)».
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказано, що 
«в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19) зроблено висновок про те, що:
«Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) вказано, що:
«в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками. У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. 
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону №898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Разом з тим, і суд першої інстанції, і апеляційний суд встановили, що ОСОБА_7 вселилася до житлового будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Тобто вселення ОСОБА_7 у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця ОСОБА_7 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_7 із житлового будинку на АДРЕСА_1 та скасування реєстрації її місця проживання».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
 
При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).
 
У справі, що переглядається:
при відмові в задоволенні позовної вимоги про виселення апеляційний суд вважав, що: позивачем не обґрунтовано нагальної необхідності виселення з квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, ОСОБА_1 , з урахуванням того, що у квартирі проживає та зареєстрована її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виселення матері ( ОСОБА_1 ) неповнолітньої дитини з квартири без вирішення питання у встановленому законом порядку (в судовому порядку із залученням органу опіки і піклування) про виселення малолітньої ОСОБА_3 , є не лише втручанням у право на житло, а також і порушує права ОСОБА_1 і малолітньої ОСОБА_3 на приватне життя, право дитини виховуватись у сім`ї, з батьками; ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року у справі №904/4926/22 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_1 ;
апеляційний суд не звернув уваги, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції; за загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки; 
апеляційний суд не врахував, що винятком із встановленої законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбаченої у частині другій статті 109 ЖК України, є придбання відповідного жилого приміщення за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою.Визначальним у цьому випадку є те, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів;
апеляційний суд не врахував, що якщо спірна нерухомість передана в іпотеку ще до реєстрації у ній дитини, а отже, на час укладення іпотечного договору вона не мала права власності чи права користування нею, що у свою чергу унеможливлює порушення її прав на житло, проте дитина набула права користування цим житлом як член сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»; 
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення.Тому постанову апеляційного суду в частині позовної вимоги банку про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення та в частині розподілу судових витрат належить скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
У постанові у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 466/245/16-ц (провадження № 61-15511св18) вказано, що:
«у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).
При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації».
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд не вернув увагу, що при виселенні особи, юридичним наслідком є зняття такої особи з реєстраційного обліку за адресою житла. Апеляційний суд відмовив в задоволенні позовної вимоги про зняття з реєстраційного облікуз інших підстав (як похідної від вимоги про виселення). Тому в цій частині постанову апеляційного суду належить змінити в мотивувальній частині.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення та розподілу судових витрат скасувати і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку належить змінити в мотивувальній частині.
 
Висновки за результатами розподілу судових витрат
 
У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Заворотним Андрієм Васильовичем, задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 рокув частині відмови у задоволенні позовної вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення, в частині розподілу судових витрат скасувати і в цій частині передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 рокув частині відмови у задоволенні позовної вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про зняття її з реєстраційного обліку змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 рокув скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук