Справа № 161/12266/23 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/898/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
07 вересня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька картонно-паперова фабрика» про визнання правочинів недійсними в рамках трудового законодавства, а саме: визнання неправочинною заяви про звільнення, визнання недійсним звільнення за угодою сторін та відшкодування моральної і матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 липня 2023 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика», в якому просив про визнання неправочинною його заяви про звільнення, визнання недійсним звільнення за угодою сторін та відшкодування моральної та матеріальної шкоди. 
На обгрунтування позову зазначав, що 29 листопада 2021 року ним була написана заява про звільнення з роботи за угодою сторін. Вказував, що таку заяву він писав проти його волі, під впливом фізичного та психологічного тиску та під диктовку директора. Перед тим, 25 листопада 2021 року мало місце завдання йому тілесних ушкоджень на робочому місці та погрози з боку роботодавця, що в подальшому вплинуло на написання такої заяви. Просив визнати таку заяву неправочинною, а правочин про звільнення за угодою сторін недійсним на підставі ст.203,215 ЦК України, а також стягнути моральну шкоду на його користь в розмірі 1000000 гривень та 40 000 гривень матеріальної шкоди, яка пов`язана з витратами на правову допомогу у зв`язку з порушенням його немайнових прав.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки є рішення, що набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Не погодившись із даною ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, з тих підстав, що є рішення, яке набрало законної сили, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Однак, на думку скаржника, такий висновок суду про наявність судового рішення у тотожній справі є надуманим. Зазначає, що окрім даного позову, з такою ж темою позову ні в межах будь-якого іншого позову, ні як окремі судові вимоги, ні  як з будь якими обгрунтуваннями, ні із заявами чи клопотаннями з формулюванням «про визнання правочину недійсним» ним не було раніше заявлено жодного разу, і такі справи не розглядалися судом, у тому числі і як самостійна правова вимога. Також апелянт наголошував, що предметом даного позову є визнання правочину недійсним у рамках трудового законодавства, а саме ним висунута вимога про визнання заяви про звільнення за «угодою сторін» від 29 листопада 2021 року недійсною з підстав визнання її неправочинною як «угоди сторін» згідно з Главою 16 ЦК України, зокрема за ст.ст. 203, 230, 231 ЦК України. Враховуючи викладене, вважає, що підстави поданого позову у цій справі відрізняються від підстав позову, на який покликається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Апелянт зазначає, що порушення судом зазначеної норми процесуального права, а саме ст. 186 ЦПК України, спричинило прийняття незаконної ухвали суду про відмову у відкритті провадження у даній цивільній справі, створило позивачу перешкоди для судового захисту його майнових прав та інтересів, оскільки відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з новим позовом, незалежно від проміжку часу та обставин.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від відповідача ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика», зазначено, що відповідач проти задоволення скарги позивача заперечує та просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону, оскільки від іншого формулювання позивачем своїх позовних вимог суть позову та його предмет і підстави не змінилися, а є тотожними з тими, які вже суд розглянув раніше, дав їм свою правову оцінку і рішення набуло законної сили. 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає з огляду на таке.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, вже існувало рішення суду, яке набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Слідуючи принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Порядок пред`явлення позову регламентований ст. 184 ЦПК України.
Підстави для відмови у відкритті провадження у справі визначені в ст. 186 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала цивільна справа № 161/927/22 (провадження № 2/161/1602/22) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» про скасування наказів про накладення дисциплінарного стягнення, скасування наказу про звільнення, зміну дати і підстави звільнення з роботи, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» про скасування наказів про накладення дисциплінарного стягнення, скасування наказу про звільнення, зміну дати і підстави звільнення з роботи, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Постановою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року скасовано і ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» про скасування наказів про накладення дисциплінарного стягнення, скасування наказу про звільнення, зміну дати і підстави звільнення з роботи, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Постановлено змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара з КВПіА допоміжних дільниць 6 розряду ТОВ "Луцька картонно-паперова фабрика" відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, з 1 грудня 2021 року на 8 грудня 2021 року. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
Предметом розгляду даної справи було незаконність звільнення ОСОБА_1 , яке мало місце 01 грудня 2021 року, на підставі поданої ним заяви 29 листопада 2021 року про звільнення за угодою сторін.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є рішення, що набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Згідно з наведеною нормою позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет позову, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені у законі, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Підстава позову – це обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин), позивач просить про захист свого права.
Предметом розглядуваного трудового спору у справі №161/927/22 є вимога про скасування наказів про накладення дисциплінарного стягнення, скасування наказу про звільнення, зміну дати і підстави звільнення з роботи, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в ході розгляду якої судом першої та і апеляційної інстанцій при розгляді справи №161/927/22 було здійснено перевірку обставин дотримання законодавства відповідачем при звільненні ОСОБА_1 , в тому числі і на підстави такого звільнення, а також надана належна правова оцінка таким обставинам. 
З матеріалів справи вбачається, що у справах № 161/927/22 та №161/12266/23 співпадають сторони, предмет і підстави позову. Зокрема, позивачем у справі є ОСОБА_1 , відповідачем – ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика», предметом позову в обох справах – незаконність звільнення позивача з роботи за угодою сторін на підставі його особистої заяви про звільнення від 29 листопада 2021 року, яку, як він стверджує, написав під психологічним та фізичним тиском з боку адміністрації, та стягнення моральної шкоди, що ним зазначено як підстави позову в обох справах. 
Таким чином, зі змісту судового рішення у справі №161/927/22 та змісту даної позовної заяви вбачається, що позовними вимогами за даним позовом, як і у справі 161/927/22, є визнання незаконним звільнення позивача з роботи за угодою сторін на підставі його заяви, яку він вважає написаною без вільного волевиявлення, жодних нових обставин у даній позовній заяві позивачем не наведено, лише розширено покликання на докази, які ним не були подані раніше – аудіозаписи розмов між працівниками.
Зважаючи на співпадіння в обох справах сторін, предмету та підстав позовів та беручи до уваги, що на час подачі ОСОБА_1 даного позову набрало законної сили рішення по справі №161/927/22, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі №760/2282/23 згідно з п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Правильним є висновок суду, що формулювання прохальної частини позову в іншому форматі та з покликанням на інші норми законодавства не може свідчити про відмінність правовідносин, що склалися між сторонами в даній справі та в справі №161/927/22, яка судами різних інстанцій розглядалась та по якій ухвалено рішення, що набрало законної сили.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги покликання позивача на те, що позови не є тотожними, оскільки він обгрунтував свій новий позов нормами Цивільного Кодексу (ст.ст. 203, 215, 216, 230, 231 ЦК України) та просив визнати на цій підставі недійсними правочинами його заяву та наказ про звільнення за угодою сторін, з огляду на таке.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Отже, зазначення ОСОБА_1 правових норм Цивільного Кодексу на обґрунтування даного трудового позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.
Необхідність дотримання вказаного принципу підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), у в якій зазначено, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту, якщо позивач обґрунтовував цим свої позовні вимоги, проте помилково посилався на певні норми права.
Така ж правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 504/2490/19 (61-12420св22).
У постанові від 15 червня 2021 року у у справі № 904/5726/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закони», який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже, суд першої інстанції правильно здійснив правову кваліфікацю спірних правовідносин.
Разом з тим, суд у даному випадку також бере до уваги, що належним та ефективним судовим способом захисту звільненого працівника у таких трудових правовідносинах є подання позову про оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (моральної шкоди), як це передбачено нормами Кодексу законів про працю України, зокрема які визначені Главою 15 цього Кодексу, а саме – статтями 231-241-1. 
Відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством, положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням або припиненням трудового договору . 
Трудовий договір (а так само і заява про припинення трудового договору за угодою сторін) не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені статтями 203, 215 цього Кодексу вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним з передбачених ЦК України підстав.
Таким чином, змінене позивачем ОСОБА_1 формулювання позовних вимог та покликання на інші, ніж у попередньому позові, норми закону, які не підлягають до застосування, не впливає на суть його позовних вимог, не змінюють предмет та фактичні підстави нового позову, який є тотожним з поперднім, що вже вирішений судом.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, встановивши наявність між сторонами трудових відносин, які регулюються нормами трудового законодавства, та факт наявності судового рішення, яке набрало законної сили, за тотожним позовом, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції і фактично зводяться до незгоди з постановленою судом ухвалою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом ухвалу постановлено з додержанням вимог закону, підстави для її скасування згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 липня 2023 року у даній справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді