ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року 
м. Київ

cправа №  914/1896/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників сторін:
позивача-1 - Барди С. Ю. (самопредставництво), 
позивача-2 - не з`явилися, 
відповідача-1 - не з`явилися,
відповідача-2 - Осколкова І. Л. (адвоката), 
відповідача-3 - Бохана О. С. (адвоката), 
прокуратури - Косенка Д. В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ сервіс"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 (колегія суддів: Орищин Г. В., Галушко Н. А., Желік М. Б.) і рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 (суддя Рим Т. Я.) у справі

за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях

до: 1) Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд", 2)   Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Вольво Україна", 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ сервіс"

про визнання недійсною додаткової угоди, повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. 16.08.2022 заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (далі - РВ ФДМУ) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України "Західвійськбуд" (далі - ДП "Західвійськбуд"), Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Вольво Україна" (далі - ТОВ "Вольво Україна") та Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ сервіс" (далі -ТОВ "ФХ сервіс") про визнання недійсною додаткової угоди б/н від 01.08.2016 до договору оренди від 28.10.1998, укладеної між ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс" (далі - додаткова угода від 01.08.2016) та повернення державі в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання ДП "Західвійськбуд" майна, що перебуває у фактичному користуванні ТОВ "ФХ сервіс" згідно з додатковою угодою від 01.08.2016 до договору оренди від 28.10.1998, а саме: частини приміщення ремонтно-механічної майстерні загальною площею 643,6 м^2 та виробничої площадки перед ремонтно-механічною майстернею загальною площею 4655 м^2 за адресою: Львівська область, Жовківський район, с.   Малехів, вул. Лесі Українки, 45 (вул. Київська, 18).

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що ДП "Західвійськбуд" на підставі договору оренди від 28.10.1998 передало ТОВ "Вольво Україна" в оренду на 49 років частину приміщення, що перебуває у державній власності. У подальшому ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс" уклали додаткову угоду від 01.08.2016, якою замінили орендаря за договором оренди - ТОВ "Вольво Україна" на ТОВ "ФХ сервіс" без погодження з РВ ФДМУ. Прокурор зауважував, що зазначена додаткова угода від 01.08.2016 укладена з порушенням процедури укладення договору оренди державного майна, визначеної Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній станом на 01.08.2016). Прокурор також зазначав, що оспорювана угода від 01.08.2016 за своєю суттю є самостійним договором оренди, проте набуття статусу орендаря можливе лише при укладенні договору оренди з дотриманням установленої законом процедури. Крім того, як стверджував прокурор, укладення додаткової угоди від 01.08.2016 спричинило ненадходження до державного бюджету належних грошових коштів за оренду державного майна.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.04.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023, у справі №   914/1896/22 позовні вимоги Прокурора задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду від 01.08.2016 до договору оренди нерухомого майна від 28.10.1998, укладену між ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс".

Відмовлено у задоволенні позову Прокурора, поданого в інтересах РВ ФДМУ, про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016. 

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог Прокурора. Розподілено витрати зі сплати судового збору. 

2.2. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що Прокурор правильно визначив позивачами щодо позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 Міністерство оборони України та РВ ФДМУ, оскільки вони уповноважені державою здійснювати функції у спірних правовідносинах.

Посилаючись на положення статті 651 Цивільного кодексу України, статей 5, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній станом на 24.05.2016), суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки площа майстерні перевищує 200 м^2, тому її орендодавцем станом на 01.08.2016 могло бути лише РВ ФДМУ. Суд першої інстанції, враховуючи положення статей 509, 510, 512, 520 Цивільного кодексу України, зауважив, що внаслідок укладення додаткової угоди від 01.08.2016 ТОВ "ФХ сервіс" не стало правонаступником ТОВ "Вольво Україна", проте ТОВ "ФХ сервіс" набуло прав орендаря з часу укладення додаткової угоди від 01.08.2016 та отримання об`єкта оренди за актом. Суд першої інстанції також зазначив, що укладення додаткової угоди від 01.08.2016 не може вважатися договором про заміну сторони (боржника) у зобов`язанні, шо виникло з договору оренди від 28.10.1998. Зважаючи на те, що додаткова угода від 01.08.2016 укладена без урахування повноважень РВ ФДМУ та Міністерства оборони України щодо управління державним майном, їх участі у визначенні долі (юридичної) такого майна, суд дійшов висновку, що на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України оспорювану угоду належить визнати недійсною.

Розглядаючи позовну вимогу Прокурора про повернення державі в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання ДП "Західвійськбуд" частини приміщення майстерні та виробничої площадки, суд зазначив, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки ДП "Західвійськбуд" є відповідачем у справі, задоволення такої вимоги на користь відповідача буде означати, що рішення у справі ухвалене на користь відповідача. Суд першої інстанції також установив, що майстерня та виробнича площадка не вибували та залишаються в господарському віданні ДП "Західвійськбуд", і задоволення позову про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 залишає чинним договір оренди від 28.10.1998 та призводить до відновлення права оренди ТОВ "Вольво Україна".

2.3. Щодо строку позовної давності для Міністерства оборони України суд першої інстанції встановив, що за результатами проведеного аудиту та складеного 07.06.2017 звіту Міністерство оборони України мало об`єктивну можливість з цієї дати дізнатися про факт укладення додаткової угоди від 01.08.2016, а тому позовна давність закінчилася 07.06.2020. Проте суд першої інстанції, посилаючись на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким передбачено, що строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №   211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12.03.2020 до 03.04.2020 введено на усій території України карантин; дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено до 30.04.2023 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 № 405, від 16.06.2021 № 611, від 11.08.2021 № 855, від 22.09.2021 № 981, від 15.12.2021 № 1336, від 23.02.2022 № 229, від 27.05.2022 №   630, від 19.08.2022 №   928, від 23.12.2022 № 1423. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність для Міністерства оборони України за вимогою про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 не спливла станом на час подання позову (15.08.2022).

2.4. Щодо строку позовної давності для РВ ФДМУ суд першої інстанції встановив, що ДП "Західвійськбуд" перераховувало частину коштів з орендної плати до державного бюджету із зазначенням в призначенні платежу назви орендаря, зокрема, перераховуючи 30 % орендної плати після укладення додаткової угоди від 01.08.2016, відповідач-1 указував ТОВ "ФХ сервіс". 

Суд першої інстанції зауважив, що оскільки на РВ ФДМУ покладено функції з управління державним майном, до яких належить контроль за його використанням та виконанням умов договорів оренди такого майна, в матеріалах справи є платіжне доручення від 25.01.2017 № 29, у реквізитах якого зазначена інформація про орендаря майстерні та виробничої площадки (ТОВ "ФХ сервіс"), тому РВ ФДМУ могло дізнатися про нового орендаря після такої оплати (з 25.01.2017). З урахуванням наведеного суд установив, що позовна давність для РВ ФДМУ спливла 25.01.2020, тобто до моменту запровадження карантину в Україні. Тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позову Прокурора, заявленого в інтересах РВ ФДМУ, про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 належить відмовити з огляду на сплив позовної давності.

2.6. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. ТОВ "ФХ сервіс" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 в частині задоволення позову Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та РВ ФДМУ про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016, укладеної між ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс", скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 у справі №   914/1896/22, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та РВ ФДМУ про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016.

3.2. ТОВ "ФХ сервіс", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (щодо застосування пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"); від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, від 08.06.2021 у справі № 904/2782/20 (щодо застосування положень статей 13, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України); від 11.11.2019 у справі № 916/1804/18 (щодо застосування частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України); від 23.03.2023 у справі №   905/2371/21 (щодо застосування положень статті 197 Господарського процесуального кодексу України). 

3.3. ТОВ "Вольво Україна" у відзиві на касаційну скаргу просить задовольнити касаційну скаргу ТОВ "ФХ сервіс". ТОВ "Вольво Україна" зазначає про обґрунтованість доводів касаційної скарги ТОВ "ФХ сервіс" щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (щодо застосування пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"); від 27.01.2020 у справі №   761/26815/17, від 08.06.2021 у справі №   904/2782/20 (щодо застосування положень статей 13, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України); від 11.11.2019 у справі № 916/1804/18 (щодо застосування частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України); від 23.03.2023 у справі № 905/2371/21 (щодо застосування положень статті 197 Господарського процесуального кодексу України).

3.4. РВ ФДМУ у відзиві на касаційну скаргу просить рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 у справі №   914/1896/22 залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ "ФХ сервіс" - без задоволення. РВ ФДМУ вважає, що доводи скаржника про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними та необґрунтованими. 

3.5. Прокурор у відзивах на касаційну скаргу зазначає, що оскаржувані рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 та постанова Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 у справі № 914/1896/22 ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права, а касаційна скарга ТОВ "ФХ сервіс" є безпідставною та необґрунтованою.

3.6. ДП "Західвійськбуд" у відзиві на касаційну скаргу просить задовольнити касаційну скаргу ТОВ "ФХ сервіс" у повному обсязі. ДП "Західвійськбуд" зазначає, що доводи скаржника щодо недоведення Прокурором підстав для представництва інтересів держави у цій справі є обґрунтованими. ДП "Західвійськбуд" вважає, що задоволення позову Прокурора не призвело до перерахунку розміру орендної плати, до повернення нерухомого майна в користування держави, оскільки договір оренди, укладений між ДП "Західвійськбуд" та ТОВ "Вольво Україна", продовжив свою дію до 2047 року. ДП "Західвійськбуд" стверджує, що розірвання додаткової угоди з ТОВ "ФХ сервіс" може зумовити завдання збитків державному підприємству. ДП "Західвійськбуд" також зауважує, що Міністерство оборони України заяву про поновлення строку для звернення до суду та про визнання причин пропуску поважними не подавало, суд міг поновити такий строк відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України. 

3.7. Міністерство оборони України направило до Верховного Суду 14.09.2023 через систему "Електронний суд" відзив на касаційну скаргу ТОВ "ФХ сервіс". 

Верховний Суд установив, що ухвалою Верховного Суду від 21.08.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ФХ сервіс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 і рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у справі № 914/1896/22 та встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 08.09.2023. Проте Міністерство оборони України подало відзив на касаційну скаргу із пропуском встановленого строку (на 6 днів). При цьому Міністерство оборони України не просить поновити строк для подання відзиву на касаційну скаргу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що відзив Міністерства оборони України має бути залишений без розгляду на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 28.10.1998 ДП "Західвійськбуд" та ТОВ "Вольво Україна" уклали договір оренди від 28.10.1998, згідно з яким орендодавець передає орендарю, а орендар приймає у строкове платне володіння та користування окреме індивідуально визначене майно, вказане в додатку А та розташоване за адресою: 292046, Львівська область, Жовківський район, село Малехів, вулиця Лесі Українки, 45. Сторони не уклали Додатку А (доказів зворотного суду сторони не надали).

4.2. Пунктом 9.1 договору оренди від 28.10.1998 встановлено, що договір діє з 28.10.1998 до 28.10.2047 (49 років).

4.3. ДП "Західвійськбуд" передало ТОВ "Вольво Україна" майстерню та виробничу площадку за актом приймання-передачі 26.03.1999. 

4.4. Згідно зі звітом про експертну оцінку від 12.06.1998 вартість майстерні становить 250   438,00 грн, а виробничої площадки - 183 215,00 грн. 

4.5. Суд першої інстанції встановив, що листами від 20.06.2003 № 459, від 02.10.2006 № 252/1, від 25.08.2007 № 116, ДП "Західвійськбуд" надавало дозвіл ТОВ "Вольво Україна" на передачу в суборенду майстерні та виробничої площадки.

4.6. ТОВ "Вольво Україна" передавало в суборенду ТОВ "ФХ сервіс" майстерню та виробничу площадку згідно з договорами суборенди: договір суборенди від 01.10.2003, договір суборенди № 2 від 03.10.2006 та акт приймання-передачі від 03.10.2006, договір суборенди № 3 від 31.08.2007, акт приймання-передачі від 31.08.2007 та додаткова угода від 01.08.2008, договір суборенди № 4 від 30.08.2010 та акт приймання-передачі від 30.08.2010, договір суборенди № 5 від 01.01.2012 та акт приймання-передачі, договір суборенди № 6 від 30.10.2012 та акт приймання-передачі від 30.10.2012, договір суборенди № 7 від 28.12.2015 та акт приймання-передачі від 28.12.2015. 

4.7. Суди попередніх інстанцій зазначили, що у статуті ДП "Західвійськбуд", зареєстрованому 24.06.1998, визначено, що це підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю; створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України, та інших замовників юридичних та фізичних осіб України та інших держав незалежно від форм власності. 

4.8. Відповідно до пункту 4.2 статуту ДП "Західвійськбуд" (у цій же редакції) майно підприємства є державною власністю та закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

Наказом від 08.11.2019 № 572 Міністерство оборони України внесло зміни до статуту ДП "Західвійськбуд" та виклало його у новій редакції. В пункті 1.1 статуту визначено, що відповідач-1 заснований на державній власності як державне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Пункт 4.3 статуту в новій редакції загалом ідентичний із пунктом 4.2 статуту в редакції 1998 року.

4.9. Суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 15.11.2012 № 36275950 ДП "Західвійськбуд" належить на праві державної власності ремонтно-механічна майстерня, літ "Б-1" загальною площею 4644,00 м^2 за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Київська, буд. 18.

Крім того, суди зазначили, що РВ ФДМУ обліковує за ДП "Західвійськбуд" нерухоме майно - будівлю ремонтно-механічної майстерні (літ. "Б") площею 4644 м^2, яке розташоване за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Київська, буд. 18. 

4.10. Суди попередніх інстанцій установили, що ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс" 01.08.2016 уклали додаткову угоду до договору оренди від 28.10.1998, відповідно до якої сторони вирішили замінити особу орендаря за договором оренди - ТОВ "Вольво Україна" на нового орендаря ТОВ "ФХ сервіс", яке згідно з пунктом 7.2.2 договору оренди від 28.10.1998 є належним суборендарем об`єкта оренди.

4.11. ТОВ "Вольво Україна" за участю ДП "Західвійськбуд" передало ТОВ "ФХ сервіс" об`єкт оренди за актом приймання-передачі від 02.08.2016. 

4.12. Листом від 18.08.2021 РВ ФДМУ повідомило прокурора, що не погоджувало укладення додаткової угоди від 01.08.2016.

4.13. Спір виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 та повернення майна ДП "Західвійськбуд".

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзивах доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та РВ ФДМУ про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016, укладеної між ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс", та повернення майна ДП "Західвійськбуд". 

Обґрунтовуючи позовну заяву, Прокурор зазначав про порушення процедури укладення додаткової угоди від 01.08.2016, визначеної Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній станом на 01.08.2016).

5.4. Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання правочину недійсним.

5.5. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

5.6. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).

5.7. Згідно із частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

5.8. За змістом статей 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недодержання кожної із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

5.9. Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності та волевиявленню сторін, що на момент укладення договору свідомо існує об`єктивна неможливість настання правового результату або внаслідок його укладення порушені права позивача.

З урахуванням викладеного недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 908/3326/19, від 10.11.2020 у справі № 910/9305/19, від 15.05.2020 у справі №   904/3938/18, від 05.04.2018 у справі № 910/8493/17.

5.10. Згідно із частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 

5.11. Колегія суддів зазначає, що відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, врегульовані Законом України від 10.04.1992 № 2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна", а також Господарським кодексом України 

5.12. Згідно з абзацами 1, 3 частини 1 статті 287 Господарського кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірної додаткової угоди) орендодавцями щодо державного та комунального майна є, зокрема: Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом. 

Аналогічні положення щодо суб`єктів, які можуть бути орендодавцями державного чи комунального майна, зазначені в частині 1 статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірної додаткової угоди). 

5.13. Згідно із частиною 1 статті 651 та статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, відповідно до положень статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статті 287 Господарського кодексу України орендодавцем державного майна, загальна площа якого перевищує 200 м^2 на одне підприємство, не могло бути підприємство, за яким це майно закріплене на праві господарського відання. 

5.14. Суди попередніх інстанцій установили, що згідно зі статутом ДП "Західвійськбуд" підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю; майно підприємства (ремонтно-механічна майстерня, літ "Б-1" загальною площею 4644,00 м^2) закріплюється за ДП "Західвійськбуд" на праві повного господарського відання. Проте ДП "Західвійськбуд", ТОВ "Вольво Україна" та ТОВ "ФХ сервіс" 01.08.2016 уклали додаткову угоду до договору від 28.10.1998, відповідно до якої сторони замінили особу орендаря за договором оренди - ТОВ "Вольво Україна" на ТОВ "ФХ сервіс". Тому суди дійшли висновку, що орендодавцем цього майна станом на 01.08.2016 могло бути лише РВ ФДМУ, оскільки його площа перевищує 200 м^2. Зважаючи на те, що додаткова угода від 01.08.2016 не враховує повноважень РВ ФДМУ та Міністерства оборони України в управлінні державним майном, їх участі у визначенні долі (юридичної) такого майна, суперечить визначеній законом процедурі, суди дійшли висновку, що на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України додаткову угоду від 01.08.2016 належить визнати недійсною.

5.15. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, ТОВ "ФХ сервіс" у касаційній скарзі посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (щодо застосування пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"); від 27.01.2020 у справі №   761/26815/17, від 08.06.2021 у справі № 904/2782/20 (щодо застосування положень статей 13, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України); від 11.11.2019 у справі № 916/1804/18 (щодо застосування частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України); від 23.03.2023 у справі № 905/2371/21 (щодо застосування положень статті 197 Господарського процесуального кодексу України).

5.16. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

5.17. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, передбачених цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.18. У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

5.19. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96 - 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

5.20. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на таке.

5.21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №   912/2385/18 за позовом заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Східного офісу Державної аудиторської служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп", Відділу освіти, молоді та спорту Устинівської райдержадміністрації про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів Суд виклав такі висновки щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру":

"77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо".

5.22. Розглянувши наведені скаржником доводи, колегія суддів зазначає, що Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

5.23. Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

5.24. Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2)   необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

5.25. Питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України "Про прокуратуру". За змістом цієї статті представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

5.26. Колегія суддів зауважує, що, звертаючись до суду з позовом у справі №   914/1896/22, прокурор стверджував, що ним встановлено порушення інтересів держави, тому направлено листи до Міністерства оборони України та РВ ФДМУ. Відповідно до листів Міністерства оборони України та РВ ФДМУ будь-яких заходів щодо звернення до суду не вжито, що, на думку прокурора, свідчить про нездійснення захисту інтересів держави позивачами. Прокурор зауважував, що, враховуючи належність об`єктів нерухомості, які є предметом оренди, до державної власності, невжиття суб`єктами протягом розумного строку після отримання повідомлення про порушення інтересів держави заходів до їх поновлення, наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.

5.24. Крім того, колегія суддів установила, що ТОВ "ФХ сервіс" зверталося 14.02.2023 до місцевого господарського суду з клопотанням про повернення позовної заяви прокурора, в якому, посилаючись на незазначення прокурором у позові підстав для представництва інтересів держави у цій справі, просило повернути позов на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України. 

5.26. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.02.2023, яку суд постановив у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, суд відхилив клопотання відповідача-3 про повернення позову Прокурора, та зауважив при цьому, що Прокурор підтвердив можливість представляти інтереси держави у цьому процесі. Про викладене суд зазначив у протоколі судового засідання №   1259287.

5.28. За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №   912/2385/18 щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру", не підтвердилися, оскільки Прокурор при поданні позову навів підстави для представництва інтересів держави (нездійснення захисту інтересів держави позивачами), навів підстави для звернення з позовом (порушення процедури укладення додаткової угоди до договору оренди державного майна, що зумовлює ненадходження до державного бюджету належних грошових коштів за оренду майна), чим обґрунтував порушення інтересів держави. 

5.29. Крім того, за твердженням скаржника, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 за позовом фізичної особи до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Хмельницький" про скасування рішення загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. У справі № 761/26815/17 Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, якими позовні вимоги задоволено частково, ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову фізичної особи повністю. Верховний Суд дійшов висновків про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликані не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Суд зазначив, що за своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Оскільки допускається розмежування розміру внесків залежно від виду об`єкта нерухомого майна (квартира або нежитлове приміщення) і позивач не оспорював пункт 2.6 договору про надання послуг з управління неподільним та загальним майном житлового комплексу, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання оспорюваного рішення загальних зборів ОСББ недійсним.

5.30. У постанові Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 904/2782/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" про визнання недійсним укладеного між віжповідачами договору поруки, позов обґрунтовано тим, що договір поруки не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою зміни територіальної підсудності та містить ознаки фіктивного правочину в розумінні статті 234 Цивільного кодексу України. Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні позову, зазначив, що судами попередніх інстанцій з`ясовано недоведеність позивачем його цивільно-правового інтересу у визнанні недійсним договору поруки, а недоведеність позивачем порушення у зв`язку укладенням оспорюваного договору його цивільних прав та   /   або цивільно-правових інтересів виключає можливість задоволення заявленого позову. 

5.31. Колегія суддів зазначає, що у справі № 914/1896/22, яка розглядається, спір виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди державного майна у зв`язку з порушенням процедури її укладення, що зумовлювало, за твердженням прокурора, ненадходження до державного бюджету належних грошових коштів за оренду майна. Отже, спірні правовідносини у справі №   914/1896/22, що розглядається, є неподібними за змістом із правовідносинами у справах № 761/26815/17, №   904/2782/20. За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №   761/26815/17, від 08.06.2021 у справі №   904/2782/20, щодо застосування положень статей 13, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України не підтвердилися. 

5.32. У постанові Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 916/1804/18 за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд", Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Мікромегас" про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії та скасування державної реєстрації права власності Суд зазначив:

"5.17. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

…5.19. Господарські суди попередніх інстанцій установили та дійшли правильного висновку про те, що безпосередньо на Міністерство оборони України, на захист прав якого звернувся прокурор із цим позовом, покладено обов`язок з управління та обліку державного майна. Отже, саме вказаний орган як розпорядник державного майна зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності".

5.33. Розглянувши наведені доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 256 Цивільного кодексу України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.34. Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

5.35. У касаційній скарзі скаржник стверджує, що Міністерство оборони України могло дізнатися про правочин та про порушення своїх прав з 20.01.2017, виконуючи свої ж розпорядчі документи, а саме Порядок проведення внутрішнього аудиту підрозділами Служби внутрішнього аудиту Збройних Сил України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 14.11.2012 № 753. 

5.36. Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції встановив такі обставини:
- Західне територіальне управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України провело комплексний аудит діяльності ДП "Західвійськбуд" за період з 01.01.2013 до 30.09.2015 року;
- з метою усунення виявлених у процесі аудиту порушень ДП "Західвійськбуд" та ТОВ "ФХ сервіс" 03.10.2016 уклали договір про відшкодування земельного податку № 17;
- актом від 12.05.2017, який є додатком № 23/56/1 до звіту та складений комісією у присутності заступника начальника відділу аудиту Південного територіального управління внутрішнього аудиту підполковника Чернецького Р. М., встановлено, що ТОВ "ФХ сервіс" виконує обов`язки за договором оренди від 28.10.1998.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що за результатами проведеного аудиту та складеного 07.06.2017 звіту Міністерство оборони України мало об`єктивну можливість з цієї дати (07.06.2017) дізнатися про факт укладення додаткової угоди від 01.08.2016, а тому позовна давність закінчилася 07.06.2020. Проте суд першої інстанції, посилаючись на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким визначено, що строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12.03.2020 до 03.04.2020 введено на усій території України карантин; дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено до 30.04.2023 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 № 405, від 16.06.2021 № 611, від 11.08.2021 № 855, від 22.09.2021 № 981, від 15.12.2021 № 1336, від 23.02.2022 № 229, від 27.05.2022 № 630, від 19.08.2022 №   928, від 23.12.2022 № 1423. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність для Міністерства оборони України за вимогою про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 не спливла станом на час подання позову (15.08.2022).

5.37. Отже, у справі № 914/1896/22, що розглядається, суди встановили, що позовна давність для Міністерства оборони України за вимогою про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 не спливла станом на час подання позову, оскільки строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжувалися на строк дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19". Натомість під час розгляду справи №   916/1804/18 положення, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України щодо продовження на строк дії карантину строків позовної давності, не застосовувалися, суди встановили, що державна реєстрація спірного майна за відповідачем-2 відбулась 10.07.2008, тому саме з цього моменту позивач, виконуючи свої функції з управління спірним майном, міг довідатись про його вибуття з власності держави та про порушення її прав. Суди у справі № 916/1804/18, враховуючи відсутність обставин, які би свідчили про поважність причин значного пропуску позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, застосували наслідки спливу строку позовної давності та відмовили у задоволенні позовних вимог. За таких обставин висновки, на які посилається скаржник, були зроблені Верховним Судом за інших фактичних обставин справи та з урахуванням положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин Цивільного кодексу України. 

Таким чином, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 916/1804/18, не підтвердилися. 

5.38. Скаржник також вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 197 Господарського процесуального кодексу України. При цьому ТОВ "ФХ сервіс" зазначає про незабезпечення судами першої та апеляційної інстанцій участі представника відповідача-2 (ТОВ "Вольво Україна") у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, та посилається на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №   905/2371/21, зокрема: 

"Суд вважає, що незабезпечення місцевим господарським судом участі представника Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" у судовому засіданні 02.09.2022 у режимі відеоконференції без вагомих на те підстав призвело до незабезпечення можливості стороні реалізувати надані їй законом процесуальні права, що є одним з ключових принципів процесуальної справедливості".

5.39. Колегія суддів установила, що у справі №   905/2371/21 Приватне акціонерне товариство "АПК-Інвест" звернулося до місцевого господарського суду з клопотанням № 591 про забезпечення проведення судових засідань у справі (у тому числі, підготовчого) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Згідно з ухвалою місцевого суду від 28.07.2022 зазначену заяву Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" задоволено; вирішено провести судове засідання, призначене на 15.08.2022, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Відповідно до ухвали суду від 15.08.2022 в судове засідання з`явився представник Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" та надав пояснення по суті позовних вимог. У судовому засіданні 15.08.2022 оголошено перерву до 02.09.2022. Проте згідно з протоколом судового засідання від 02.09.2022 та рішенням суду від 02.09.2022 представники сторін у судове засідання не з`явилися. При цьому, як установлено у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №   905/2371/21, у матеріалах справи відсутні докази того, що місцевий господарський суд під час проведення судового засідання 02.09.2022 здійснив запрошення/виклик представника Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" на його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; також відсутні докази того, що під час запрошення/виклику представника Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" на його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції існувала технічна неможливість його участі у відеоконференції, переривання або відсутність інтернет-зв`язку, що, у свою чергу, призвело до неможливості з`єднання суду з представником названого товариства.

5.40. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 

5.41. Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №   905/2371/21 скаржник - Приватне акціонерне товариство "АПК-Інвест" обґрунтовував доводи касаційної скарги порушеннями вимог процесуального законодавства судами попередніх інстанцій, що полягали у незабезпеченні участі скаржника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Натомість у справі № 914/1896/22, що розглядається, касаційна скарга не обґрунтована незабезпеченням участі скаржника - ТОВ "ФХ сервіс" у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. При цьому ТОВ "Вольво Україна" не подавало касаційну скаргу, яка була би обґрунтована такими порушеннями процесуального законодавства, допущеними судами попередніх інстанцій. Отже, доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування положень статті 197 Господарського процесуального кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №   905/2371/21, є безпідставними. 

5.42. За таких обставин колегія суддів зазначає, що доводи, наведені у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не підтвердилися та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій. 

5.43 Враховуючи встановлені судами обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оспорюваний Прокурором правочин укладено з порушенням вимог чинного на момент його укладення законодавства, що регулювало порядок укладення договорів оренди нерухомого майна, яке є державною власністю. При цьому колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних та обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

5.44. Колегія суддів зазначає, що інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.  

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу ТОВ "ФХ сервіс" необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

6.5. Ураховуючи межі перегляду справи у касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваних рішення та постанови немає.

7. Судові витрати

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ сервіс" залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 і рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у справі № 914/1896/22 залишити без змін.

3. Поновити дію постанови Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 і рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у справі №  914/1896/22. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                                   Н. О. Багай

Судді                                                                                                                                Т. Б. Дроботова 
                                                                                    
                                                                                                                                          Ю. Я. Чумак