ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/2375/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Антарес Агро-П”
на рішення Господарського суду Одеської області від 23.02.2023, м. Одеса, суддя Шаратов Ю.А., повний текст складено та підписано 23.02.2023 
у справі №916/2375/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Ландтех”
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Антарес Агро-П”
про стягнення 114 783,61 грн

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю “Ландтех” (далі – ТОВ “Ландтех”) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Антарес Агро-П” (далі – ТОВ “Антарес Агро-П”) про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг технічного сервісу від 23.02.2021 № 2100036 в розмірі 114 783,61 грн., з якої 80 087,12 грн. – сума основного боргу, 24 660,93 грн. – пеня, 8 008,71 грн. – штраф, 2 026,85 грн. – 3 % річних.
Позовні вимоги із посиланням на статті 525, 526, 552, 610, 625 Цивільного кодексу України, статтю 231 Господарського кодексу України, обґрунтуванні неналежним виконанням відповідачем умов Договору про надання послуг технічного сервісу  від 23.02.2021 № 2100036 в частині повної та своєчасної оплати.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.02.2023 по справі №916/2375/22 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 80 087,12 грн – суму основного боргу, 19 983,94 грн – пені, 8 008,71 грн – штрафу, 2 026,85 грн – 3 % річних та витрати на сплату судового збору в розмірі 2 379,91 грн, відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Ландтех” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Антарес Агро-П” в частині стягнення суми пені в розмірі 4 676,99 грн.
В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд зазначив, що позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору надав відповідачеві послуги, які відповідачем оплачено частково, внаслідок чого за останнім рахується заборгованість у розмірі 80 087,12 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача. 
Здійснивши власний розрахунок пені, місцевий господарський суд встановив, що заявлена позивачем сума пені розрахована невірно, а вірною сумою пені є 19 983,94 грн, тому у задоволенні решти заявлених позовних вимог про стягнення суми пені в розмірі 4 676,99 грн судом відмовлено.
Заявлені позивачем суми штрафу та трьох процентів річних судом першої інстанції визнано такими, що розраховані вірно та задоволено позовні вимоги про їх стягнення у повному обсязі. 
Не погодившись із вищевказаними рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 23 лютого 2023 року у справі №916/2375/22 повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.
Так, апелянт вважає, що в результаті прийняття судом першої інстанції рішення щодо розгляду справи за спрощеною процедурою, відповідач був позбавлений права брати участь у підготовчому судовому провадженні а тому у нього була відсутня можливість подавати клопотання, заяви, докази, пояснення, оголосити вимоги в судових дебатах, оглянути оригінали документів, наданих позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.
Скаржник наголошує на тому, що судом першої інстанції розглянуто справу по суті не зважаючи на заявлене відповідачем клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
На переконання скаржника, обставини введення на території України воєнного стану, а також місцезнаходження відповідача в Одеській області, на території, де велися активні ракетні обстріли та існувала ситуація з постійними відключеннями електроенергії протягом всього періоду розгляду справи судом першої інстанції є достатніми підставами для призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Апелянт стверджує, що з перших днів повномасштабного вторгнення ТОВ «Антарес Агро-П» здійснює виробництво постачання сільськогосподарської продукції, використовує власну техніку та залучає підрядників, забезпечуючи певний внесок у вітчизняну економіку реального сектору. Через військову агресію, блокування рф експорту сільськогосподарської продукції, яка складала значний відсоток у перевезеннях, завдання пошкоджень залізничній інфраструктурі спостерігається значне падіння обсягів вантажних перевезень залізницею (на 70%), що призвело до значного збільшення видатків на виробництво та збут сільськогосподарської продукції. Систематично здійснюються ракетні обстріли інфраструктури та відповідач зазнає руйнівного удару по господарській діяльності, щодня відчуває значні складнощі в процесі ведення господарської діяльності.
ТОВ «Антарес Агро-П» вважає, що все вищезазначене свідчить про надскрутне матеріальне становище відповідача.
Скаржник також відзначає, що до повномасштабної військової агресії російської федерації проти України єдиним джерелом доходу ТОВ «Антарес Агро-П» було комерційне виробництво та збут сільськогосподарської продукції, однак після початку військових дій комерційна діяльність значно скоротилась. Тобто, відповідач наразі докладає всіх зусиль для підтримання обсягів виробництва, збереження робочих місць для людей та зміцнення ринку сільськогосподарської продукції країни, несе значні витрати для виконання таких завдань за одночасного значного зменшення доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження по справі №916/2375/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Антарес Агро-П” на рішення Господарського суду Одеської області від 23.02.2023 року та визначено розгляд  апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з огляду на таке.
Позивач вважає, що суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням норм процесуального права та жодних підстав для розгляду позову в порядку загального позовного провадження, з огляду на обставини справи та суму заявлених позовних вимог, не було.
Також, за твердженням позивача, відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, подання будь-яких заяв, клопотань, тощо та не надав жодних доказів, які б свідчили про необхідність розгляду справи з викликом сторін.
Наголошує позивач й на тому, що відповідач не ставить під сумнів ані наявність договірних відносин між сторонами, ані наявність заявленої заборгованості. 
Щодо посилання апелянта на запровадження на всій території України воєнного стану, постійні ракетні обстріли, тощо, то позивач зазначає, що дані обставини негативно впливають не тільки на відповідача, але й на позивача, зокрема. До того ж, як вважає позивач, наявність таких обставин не звільняє відповідача від відповідальності та необхідності сплатити існуючу заборгованість. 
Акцентує позивач увагу й на тому, що заборгованість відповідача перед позивачем виникла до початку воєнних дій на території України, а посилання на скрутне матеріальне становище не доведено останнім.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 23.02.2021 між ТОВ “Ландтех” та ТОВ “Антарес Агро-П” укладено Договір про надання послуг технічного сервісу №2100036 (далі – Договір від 23.02.2021).
Відповідно до пункту 1.1 Договору від 23.02.2021 цим договором регулюється порядок надання виконавцем (Позивачем) сервісних послуг під якими розуміють: введення в експлуатацію сільськогосподарських машин груп JOHN DEERE, JCB, GREGOIRE-BESSON, BICCHI, VADERSTAD в польових умовах; технологічну наладку машин для умов роботи; регламентне технічне обслуговування; технічний супровід машин в рамках встановлених часових термінів експлуатації або показників наробітку після вичерпання машиною нормального гарантійного періоду (розширена гарантія, ПГС); ремонт сільськогосподарської техніки; діагностику механічних, гідравлічних, електричних та електронних систем машин; дефектування машин, вузлів та агрегатів; міжсезонну інспекцію сільськогосподарських машин; консервацію машин з метою їх тривалого зберігання; спеціалізовані курси і тренінги для операторів машин; консультаційні послуги.
Згідно з пунктами 1.2, 1.3 Договору від 23.02.2021 конкретний вид, місце надання сервісних послуг, період надання послуг вартість послуг, що надаються замовнику (Відповідачу) виконавцем, перелік використаних запасних частин та допоміжних матеріалів виконавця відображаються в Актах виконаних робіт, які є невід`ємною частиною цього договору. Виконавець зобов`язується надати послуги, а замовник оплатити їхню вартість у терміни та порядку, визначені цим договором та згідно рахунків.
У відповідності до пунктів 2.1, 2.2 вартість надання послуг встановлюється та вираховується згідно наступних розцінок: вартість години роботи одного спеціаліста – 1200,00 грн. за 1 годину з урахуванням ПДВ; транспортний тариф – 10,20 грн. за 1 км, в обидві сторони, з урахуванням ПДВ. Мінімальна оплата роботи одного сервісного спеціаліста не може бути меншою вартості 2-х годин роботи. В разі виїзду сервісного спеціаліста за межі областей відповідальності виконавця, а саме: Кіровоградської, Миколаївської, Одеської додатково тарифікується час інженера в дорозі за ставкою 1200грн./1Год з ПДВ. Виконавець має право збільшувати змінювати вартість послуг/розцінки в односторонньому порядку протягом строку дії договору залежно                     від ринкової ситуації, ціни на ПММ, послуги і т.п. попередньо повідомивши                               про це замовника в будь-якій формі, в тому числі інформаційним повідомленням в усній формі чи по електронній пошті на адресу замовника. Сума до сплати замовником за надані послуги та витрачені матеріали/запасні частини вказується виконавцем в рахунках на оплату, Актах виконаних робіт.
На виконання умов укладеного між сторонами договору позивачем надані послуги та виставлені рахунки відповідачу на загальну суму 1 146 196,75 грн, що підтверджується актами виконаних робіт, а саме: 9    240,00 грн. – від 11.03.2021 № 2101505; рахунок від 11.03.2021 № 2102197; 109    521,78 грн. – від 12.03.2021 № 2100420; рахунок від 23.02.2021 № 2100626; 12 668,32 грн. – від 07.05.2021 № 2106110; рахунок від 30.04.2021 № 2108332; 10    284,78 грн. – від 11.08.2021 № 2117436; рахунок від 11.08.2021 № 2125419; 6 330,00 грн. – від 12.08.2021 № 2114783; рахунок від 16.07.2021 № 2120231; 629 782,49 грн. – від 25.08.2021 № 2112175; рахунок від 01.07.2021 № 2117056; 9 852,61 грн. – від 25.08.2021 № 2117759; рахунок від 04.08.2021 № 2124300; 3 216,00 грн. – від 01.09.2021 № 2121149; рахунок від 01.09.2021 № 2128680; 34 946,30 грн. – від 07.09.2021 № 2120886; рахунок від 07.09.2021 № 2129607; 4    467,00 грн. – від 20.09.2021 № 2123757; рахунок від 20.09.2021 № 2131927; 3    036,00 грн. – від 20.09.2021 № 2123760; рахунок від 20.09.2021 № 2131931; 2    067,00 грн. – від 20.09.2021 № 2123766; рахунок від 20.09.2021 № 2131935; 136 406,93 грн. – від 21.09.2021 № 2120911; рахунок від 09.09.2021 № 2130060; 9    577,48 грн. – від 21.09.2021 № 2122474; рахунок від 21.09.2021 № 2132141; 5 334,00 грн. – від 23.09.2021 № 2124154; рахунок від 23.09.2021 № 2132433; 13 997,80 грн. – від 27.09.2021 № 2124260; рахунок від 27.09.2021 № 2132793; 22 257,91 грн. – від 01.10.2021 № 2124437; рахунок від 01.10.2021 № 2133555; 62 842,96 грн. – від 19.10.2021 № 2125552; рахунок від 05.10.2021 № 2134441; 7    458,94 грн. – від 21.10.2021 № 2127268; рахунок від 21.10.2021 № 2136464; 25 517,90 грн. – від 03.11.2021 № 2127924; рахунок від 27.10.2021 № 2137283; 16 362,55 грн. – від 23.11.2021 № 2129895; рахунок від 16.11.2021 № 2139980; 5    514,00 грн. – від 24.11.2021 № 2130720; рахунок від 24.11.2021 № 2141027; 5 514,00 грн. – від 24.11.2021 № 2130721; рахунок від 24.11.2021 № 2141028.
В свою чергу, відповідачем частково сплачено позивачу за надані послуги грошові кошти в розмірі 1  066 109,63 грн., що підтверджується банківськими виписками, а саме: 109 521,78 грн. – 02.03.2021; 9    240,00 грн. – 09.04.2021; 12 668,32 грн. – 15.07.2021; 300 000,00 грн. – 15.07.2021; 329 782,49 грн. – 30.07.2021; 6    330,00 грн. – 30.07.2021; 10 284,78 грн. – 13.08.2021; 9 852,61 грн. – 13.08.2021; 3    216,00 грн. – 10.09.2021; 34 946,30 грн. – 10.09.2021; 4   467,00 грн. – зарахування згідно листа від 01.10.2021 № 284; 3 036,00 грн. – зарахування згідно листа від 01.10.2021 № 284; 2    067,00 грн. – зарахування згідно листа від 01.10.2021 № 284; 136 406,93 грн. – 10.09.2021; 9    577,48 грн. – (7    190,84 грн. – 07.10.2021, 2    386,64 грн. – зарахування згідно листа  від 01.10.2021 № 284); 5 334,00 грн. – 07.10.2021; 13    997,80 грн. – 07.10.2021; 22    257,91 грн. – (14    388,39 грн. – 27.10.2021; 992,75 грн. – 28.10.2021; 6    876,77 грн. – 07.02.2022); 43    123,23 грн. – 07.02.2022.
Сума заборгованості відповідача перед позивачем за Договором від 23.02.2021 складає  80    087,12 грн.
У липні 2022 позивач звернувся до відповідача із відповідною претензією про погашення існуючого заборгованості за надані послуги у розмірі 80    087,12 грн.
Дана претензія була отримана відповідачем 02.08.2022, однак залишена відповідачем без відповіді та задоволення. 
Наведене стало підставою звернення позивача із даним позовом до суду першої інстанції. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд погодився із доводами позивача, визнав заявлені позовні вимоги обгрунтованими, однак задовольнив їх частково через наявність арифметичних помилок у розрахунку пені, що був здійснений позивачем. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ст.ст. 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.903 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При цьому, положення частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем на виконання умов надані послуги та виставлені рахунки відповідачу на загальну суму 1 146 196,75 грн.
За умовами п.п. 2.6., 2.7. укладеного між сторонами договору, відповідач має за надання послуг сплатити суму, зазначену в рахунку на оплату, на розрахунковий рахунок позивача на умовах 100% передоплати. Позивач, на свій розсуд, може надати послуги без 100% передоплати. В цьому випадку оплата здійснюється по факту надання послуг згідно з виставленим рахунком впродовж трьох банківських днів. 
Наявні матеріали справи свідчать про те, що у порушення взятих на себе договірних зобов`язань, відповідач оплатив надані позивачем послуги частково, а саме у розмірі 1  066 109,63 грн, що підтверджується банківськими виписками.
Отже сума заборгованості відповідача за Договором від 23.02.2021 складає                   80 087,12 грн. Докази оплати відповідачем наданих позивачем послуг у вищезазначеному розмірі в матеріалах справи відсутні.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 80 087,12 грн.
Щодо заявлених вимог про стягнення пені, штрафу та трьох процентів річних, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до частини другої статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій.
Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше                      не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.   
Відповідно до пункту 5.3 Договору від 23.02.2021 замовник несе відповідальність за прострочення з оплатою вартості послуг, в тому числі повної оплати витратних матеріалів, сплачуючи виконавцеві пеню в розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення та за ввесь період. 
А у випадку не оплати замовником виконаних робіт понад 15-ть календарних днів, останній додатково сплачує і штраф у розмірі 10 % від суми боргу.
Отже сторони Договору від 23.02.2021 передбачили більший строк нарахування штрафних санкцій ніж шість місяців.
Відповідно до статті 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” від 22.11.1996 № 543/96-ВР розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Так, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пені у розмірі 24 660,93 грн за період з 25.10.2021 по 14.09.2022.
Однак, перевіривши даний розрахунок, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що він здійснений невірно та містить арифметичні помилки. 
Фактично, пеня за прострочення оплати за Договором від 23.02.2021 за період з 25.10.2021 по 14.09.2022 складає 19 983,94 грн, з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, періодів та сум прострочення. 
Відтак, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача стягується пеня у розмірі 19 983,94 грн. Решта заявлених позовних вимог про стягнення суми пені в розмірі 4    676,99 грн (24    660,93 – 19    983,94 = 4 676,99) не підлягають задоволенню з вищевказаних підстав.
Також, враховуючи прострочення відповідачем оплати наданих послуг понад 15 календарних днів, останній додатково має сплатити на користь позивача штраф у розмірі 10 % від суми боргу, що складає 8 008,71 грн (80 087,12 Х 10 % = 8 008,71). 
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що три проценти річних за прострочення оплати за Договором від 23.02.2021 за періоди з 25.10.2021 по 14.09.2022 складають суму в розмірі 2 026,85 грн. 
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 80    087,12 грн – суми основного боргу, 19 983,94 грн – пені, 8    008,71 грн – штрафу та 2  026,85 грн – трьох процентів річних.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та необхідності розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження, з огляду на таке. 
За приписами ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного). 
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Згідно з частиною п`ятою статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Так, ціна позову у справі, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (248  400 грн), оскільки складає 114 783,61 грн, до то ж, за наявними матеріалами справи та характером склавшихся між сторонами правовідносин, дана справа є незначної складності.
Відтак, на переконання колегії суддів, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, наведене свідчить про одночасне існування двох умов, визначених ч. 6 ст. 252 ГПК України, за наявності яких суд може відмовити у задоволенні клопотання учасника справи про розгляд справи в судовому засіданні.
Судова колегія зазначає, що у даному випадку, заявляючи під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відповідач не навів жодних обставин, які б об`єктивно свідчили про необхідність розгляду справи у порядку загального позовного провадження із викликом сторін.
Посилання ж відповідача, в обґрунтування заявленого клопотання, на запровадження воєнного стану, навпаки, свідчить про те, що з метою убезпечення від ризику для життя та здоров`я представників учасників судового процесу, а також враховуючи предмет позову, були відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження із викликом сторін.
Колегія суддів також наголошує на тому, що за приписами ч. 7  ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву.
Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч.1 ст. 251 ГПК України).
Наявними матеріалами справи підтверджується, що ухвала суду першої інстанції про відкритті провадження по справі була отримана відповідачем 04.10.2022. Отже, останнім днем для подання відзиву на позовну заяву, та відповідно клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, було 19.10.2022.
Однак, як свідчать наявні матеріали справи, відповідне клопотання було подано відповідачем до суду першої інстанції лише 07.11.2022, тобто із пропуском законодавчо визначеного строку.
Слід також наголосити на тому, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, не позбавляє, зокрема відповідача скористатись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, будь-яких заяв, клопотань, тощо, а також права на ознайомлення з наявними матеріалами справи. 
Проте, як вбачається з наявних матеріалів справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач не скористався ані правом на подання відзиву, ані на подання будь-яких заяв, клопотань тощо, за їх наявності. 
Судова колегія також відзначає, що ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі відповідач не заперечував наявності договірних відносин з позивача та заборгованості у заявленому розмірі. 
Не заслуговують на увагу й посилання скаржника на скрутне матеріале становище, зокрема через запровадження на всій території України воєнного стану, з огляду на таке. 
Відповідно до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та пункту 3.1 Регламенту ТПП(2) форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. 
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21.
Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).
З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань). 
Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Отже, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.
Щодо встановлення факту настання форс-мажору, слід зазначити, що відповідно до 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", виключною компетенцією засвідчувати зазначену подію наділена Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) та її регіональні підрозділи.
Зважаючи на вищевикладене, саме сертифікат ТПП України підтверджує період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і є належним доказом, який підтверджує неможливість належного виконання відповідачем своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Однак, такого сертифікату відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.
Колегія суддів звертає увагу на те, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. 
Не надано відповідачем й доказів на підтвердження того, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі, що унеможливлює виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем. 
Слід також наголосити на тому, що існуюча заборгованість виникла у відповідача у жовтні 2021 та повинна була бути сплачена у листопаді 2021, тобто задовго до запровадження воєнного стану та території України, а тому, на переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку, посилання на воєнні дії, як на обставину неможливості виконання зобов`язання перед позивачем, взагалі не є обґрунтованими.
Крім того, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили є підставою для звільнення саме від відповідальності за невиконання, а не від виконання зобов`язання в цілому.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 05.04.2023.   
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.02.2023 у справі №916/2375/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою ухвалення та складання судового рішення є 11.09.2023.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Богатир К.В.

Суддя                                                                                   Філінюк І.Г.