Головуючий у І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження №22-ц/824/8086/2023                                                             Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
20 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:    Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                         Мельника Я.С., Гуля В.В.,
              при секретарі:               Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 13 грудня 2016 року між сторонами укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 134 000,00 грн. на невизначений термін. 
За умовами договору позики відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами сплачувати відсотки в розмірі 40% річних. 
18 січня 2017 року між сторонами укладено договір позики коштів, оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 31 000,00 грн. на невизначений термін. 
За умовами договору відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами сплачувати відсотки в розмірі 40% річних. 
На вимогу позивача відповідач грошові кошти не повернув, жодного разу не сплачував відсотки за користування ними, а отже, не виконав взяті на себе зобов`язання. 
Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно повернути борг, телефонував йому, але відповідач на звернення не реагує, грошові кошти не повертає, відсотки за користування не сплачує, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом, у якому, уточнивши та зменшивши позовні вимоги, просивстягнути з відповідача 165 000,00 грн. основного боргу, 23 938,93 грн. нарахованих 3% річних і 78 128,60 грн. інфляційних втрат, всього на загальну суму 267 067,53 (двісті шістдесят сім тисяч шістдесят сім грн. 53 коп.)
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 267 067 грн. 53 коп. та сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 4 024 грн. 80 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачОСОБА_1 через представника - адвоката Омельченко Д.В. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Обґрунтовуючи скаргу,  ОСОБА_1 послався на те, що на підтвердження укладання договорів позики позивач надав суду першої інстанції дві розписки: розписка від 13 грудня 2016 року та розписка від 18 січня 2017 року.
Проте, під час подання позову позивач не зазначив декілька важливих обставин та умов виконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення грошових коштів  ОСОБА_2 .
Так, між позивачем та відповідачем було вирішено, що повернення грошових коштів буде здійснюватись на карту матері позивача - ОСОБА_3 .  Згодом номер карти матері позивача змінився на номер НОМЕР_1 , і ОСОБА_2 повідомив про це шляхом надсилання повідомлення через месенджер Viber, що підтверджується фотокопією повідомлення, долученою до скарги. 
В подальшому виконання зобов`язання відповідач здійснював саме на вказаний номер картки. При цьому, про часткове виконання зобов`язання з повернення позики свідчать додані до апеляційної скарги копії квитанцій.
Останній платіж по договору позики було відправлено 16 серпня 2019 року, після чого відповідач звернувся до позивача із пропозицією здійснити взаємозвірку розрахунків, перерахувати борг.
В червні 2020 року ОСОБА_1 написав ОСОБА_2 пропозицію щодо обговорення питання подальшого повернення боргу та порядку його повернення. Проте, ОСОБА_2 не надав відповіді на повідомлення, а згодом взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки відповідача. На думку відповідача, позивач сам не був зацікавлений у швидкому поверненні коштів, з метою нарахування значно більшої суми боргу, аніж було надано ним ОСОБА_1 .
Також апелянт у скарзі зазначив, що станом на 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 було повернуто борг у розмірі 173 287 грн. 09 коп., проте позивач у позовній заяві зазначив суму основного боргу у розмірі 165 000 грн. 00 коп. Вказана сума - це загальний борг за обома договорами позиками і позивач під час розрахунку проценту за користування коштами позики, а також 3%річних та інфляції не врахував суму  173 287 грн. 09 коп., яка була йому повернута, що є незаконним. 
Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення позивачу за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження, однак конверт із скаргою та ухвалою повернувся до Київського апеляційного суду з відміткою про те, що адресат за вказаною адресою відсутній (а.с.190).
Таким чином, позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. При цьому, клопотання представника апелянта адвоката Омельченко Д.В. про відкладення розгляду справи з підстав її зайнятості у розгляді іншої справи задоволенню не підлягає, оскільки на підтвердження даної обставини адвокатом до клопотання не долучено належних доказів, які б підтвердили поважність причин неприбуття її у судове засідання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 грудня 2016 року між сторонами укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 134 000,00 грн. на невизначений термін. Згідно розписки відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами, сплачувати відсотки в розмірі 40% річних (а.с.57).
Також встановлено, що 18 січня 2017 року між сторонами укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 31 000,00 грн. на невизначений термін. Згідно розписки відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами, сплачувати відсотки в розмірі 40% річних (а.с.56).
Позивачем на адресу відповідача направлялися вимоги про повернення грошових коштів за договорами позики та сплату відсотків за користування грошовими коштами (а.с.12, 13), що підтверджується описами вкладень у цінні листи та фіскальними чеками (а.с.14). Відповідач на вищевказані вимоги не відреагував та свої зобов`язання за договорами позики не виконав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, що складається із 165 000,00 грн. основного боргу, 23 938,93 грн. нарахованих 3% річних і 78 128,60 грн. інфляційних втрат, всього на загальну суму 267 067 грн. 53 коп., суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Частиною першої статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
З долучених позивачем до матеріалів справи розписок, вбачається, що розписки написано власноручно відповідачем, тобто факт укладення договорів позики і отримання позичальником коштів за ними підтверджено належним (письмовим) доказом. 
Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, закріплені у ньому.
Як зазначено в розписках, відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику на першу вимогу з оплатою відсотків за користування коштами за ставкою 40 % річних. При цьому, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконав умови договорів в частині повернення суми позики та сплати процентів.
Враховуючи те, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргового зобов`язання, згідно якого ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 кошти у розмірі 165 000,00 грн., які останній не повернув, законним та обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу у вищевказаному розмірі. 
Погоджується колегія суддів і з висновками суду в частині застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Отже, передумовою для стягнення пені, інфляційних збитків та трьох відсотків річних є порушення виконання грошового зобов`язання відповідачем.
Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по поверненню позивачу суми позики, тобто факт порушення виконання грошового зобов`язання, обґрунтованим є висновок суду про стягнення на користь позивача, крім суми позики у розмірі 165 000 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 23 938 грн. 93 коп. та інфляційних втрат у розмірі 78 128 грн. 60 коп. 
Розрахунки вищенаведених сум, здійснені позивачем, відповідачем спростовані не були, відтак суд першої інстанції обґрунтовано поклав розрахунки позивача в основу рішення про стягнення цих сум. 
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України.
Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, зважаючи на те, що позивачем на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, суду надано належні, допустимі та достовірні докази, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення його вимог шляхом стягнення з відповідача на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що між ним та позивачем існувала домовленість про погашення боргу шляхом перерахування коштів на картковий рахунок матері позивача, колегією суддів відхиляються, оскільки апелянтом доказів існування між сторонами такої домовленості не надано, як не надано і доказів виконання відповідачем боргових зобов`язань перед позивачем, чим має бути розписка позивача, як позикодавця, про отримання від відповідача, як позичальника, суми позики. Сам по собі факт перерахування відповідачем грошових сум на картковий рахунок матері позивача, що підтверджується долученими до скарги копіями квитанцій, не свідчить про виконання відповідачем боргових зобов`язань за договорами позики, укладеними з позивачем, та не являється підставою до скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.  
Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами. 
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.      
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги  ОСОБА_1 - без задоволення. 
В зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.                 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
    Головуючий:    
 
    Судді: