ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 615/1583/19  Номер провадження 22-ц/814/570/23	Головуючий у 1-й інстанції Семіряд І.В.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Дряниці Ю. В., Обідіної О. І., 
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області, Головного управління національної поліції в Харківській області
на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2022 року у складі судді Семіряд І. В.
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Харківській області, треті особи: Шевченківська окружна прокуратура № 1, Харківське районне управління поліції № 3 Головного управління національної поліції в Харківській області, про відшкодування майнової та моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вказаним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 12014220480001762 від 15.04.2014 (колишня кримінальна справа № 60091283) за обвинуваченням його у вчинені злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами другою, третьою статті 358 КК України.
Позов мотивовано тим, що 18.08.2009 ВК Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання прийняті рішення № 237/22, № 237/23, № 237/24 про видачу позивачу свідоцтв про право власності на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , на підставі яких на ім`я позивача були оформлені свідоцтва про право власності на нерухоме майно - вищевказані квартири, а 27.08.2009 КП «Харківське МБТІ» зареєстровано за позивачем право власності на вказані квартири та видані відповідні витяги.
28.08.2009 голова правління ВАТ «Трест Житлобуд-1» Харченко О.М. звернувся до Дзержинського РВ з заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , в якій вказав завідомо неправдиві відомості про те, що вищевказані квартири належать ВАТ «Трест Житлобуд-1», а позивач незаконно заволодів квартирами, чим заподіяв шкоду в особливо великому розмірі 4 711 080 грн. 
Незважаючи на відсутність документів, які б підтверджували право власності ВАТ «Трест Житлобуд-1» на вказані квартири та на спричинення матеріальної шкоди цій організації, 01.09.2009 слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Литвиненко В. Л. порушено кримінальну справу № 60091283 за фактом заволодіння шахрайським шляхом зазначеними квартирами. 
01.09.2009 позивач разом з його матір`ю ОСОБА_2 було примусово доставлено до будівлі поліції та упродовж часу майже 12 годин співробітники під загрозами фізичної розправи незаконно утримували їх у будівлі поліції, вимагали віддати правовстановлюючі документи на квартири, допитували тривалий час без складання протоколу допиту, без надання захисника, змусили їх під диктовку писати пояснення.
У цей же день було здійснено виїмку паспорта позивача, хоча по кримінальній справі він не був ані підозрюваним, ані обвинуваченим, ані особою, щодо якої здійснювалося досудове слідство та щодо якої міг бути застосований захід кримінально-правового характеру. Слідчим було винесено постанову про здійснення виїмки паспорта та складений протокол про виїмку паспорта.
У подальшому слідчим були винесені постанови: від 02.09.2009 про вилучення з КП «Харківське МБТІ» оригіналів інвентаризаційних справ № 87210/18215, № 87210/18223, № 87210/18224, та від 04.09.2009 про накладення арешту на квартири. 
Копії постанов про накладення арешту на належні йому квартири на адресу його місця проживання не надсилалися, особисто не вручалися, про арешт квартир йому не повідомлялося.
Постановою слідчого від 11.09.2009 незаконно вилучений паспорт позивача без його згоди та відому був направлений для проведення судово-почеркознавчої експертизи до ХНДНІСЕ ім. Бокаріуса.
18.09.2009 у будинку, де мешкав позивач та який належить йому на праві власності, за адресою: АДРЕСА_4 , проведено незаконний обшук.
21.09.2009 близько 08:00 год ранку співробітники УБОЗ ГУМВС України в Харківській області увірвалися до домоволодіння позивача, застосували погрозу фізичного насильства з вимогою проїхати з ними до будівлі Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області начебто на допит до слідчого, проте доставили позивача разом з матір`ю до будівлі УБОЗ ГУМВС України в Харківській області, тобто стосовно позивача було вдруге здійснено незаконне затримання та незаконний привід. З 09:05 год до 11:20 год позивача без належних правових підстав незаконно утримували та незаконно допитували у присутності представників відповідача, які вимагали відмовитися від прав власності на квартири шляхом підписання необхідних їм документів. При цьому співробітник УБОЗ ОСОБА_3 , в кабінеті якого проводився допит, протоколи допиту та затримання не склав, у наданні захисника відмовив. Об 11:00 год до кабінету, де допитували позивача, прибули оперуповноважені Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які об 11:20 год повідомили позивача про затримання та без пред`явлення відповідних повноважень доставили його до слідчого Литвиненка В. Л.
21.09.2009 слідчий Литвиненко В. Л. склав протокол затримання позивача, при цьому відмовився прийняти скаргу на дії співробітників Харківського УБОЗу.
У період часу з 21.09.2009 по 24.09.2009 на підставі заяви голови правління ВАТ «Трест Житлобуд-1» Харченка О. М. від 28.08.2009 відносно позивача було порушена низка кримінальних справ за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами другою, третьою статті 358 КК України, а 23.09.2009 була винесена постанова про притягнення позивача у якості обвинуваченого. 
24.09.2009 Дзержинським районним судом м. Харкова була винесена постанова про продовження строку затримання позивача до 10 діб, а постановою цього ж суду від 01.10.2009 за поданням слідчого Литвиненка В. Л. було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та утримання в Харківському СІЗО № 27 на підставі обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк більше 3 років, з тих причин, що знаходячись на волі, позивач міг сховатися від слідства або зашкодити встановленню істини у справі.
У період з 20.10.2009 по 27.10.2009 постановами слідчого було порушено ще близько 20 кримінальних справ у групі із ОСОБА_2 , та невстановленими слідством особами за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами другою, третьою статті 358 КК України, які в подальшому об`єднані в єдину справу за № 60091283.
26.10.2009 слідчим Литвиненком В. Л. була винесена нова постанова про притягнення позивача у якості обвинуваченого за частиною четвертою статті 190, частинами другою, третьою статті 358 КК України у групі із ОСОБА_2 , та невстановленими слідством особами.
27.10.2009 постановами старшого слідчого Литвиненка В. Л. знятий арешт з належних позивачу на праві власності квартир. Копії вказаних постанов йому не надсилалися ні за адресою проживання, ні до слідчого ізолятору та особисто не вручалися. Нерухоме майно позивачу повернуто не було.
30.10.2009 слідчим Литвиненком В. Л. складений обвинувальний висновок, затверджений прокурором Дзержинського районного суду м. Харкова Мельником О. В. та кримінальна справа № 60091283 була направлена до Дзержинського районного суду м. Харкова для розгляду по суті.
Упродовж двох років судового розгляду справи прокурори підтримували обвинувачення за відсутності доказів, виключно за заявою голови ВАТ «Трест Житлобуд-1», заперечували проти численних клопотань позивача про виклик і допит свідків захисту, про зміну запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд, скарги на незаконні методи ведення слідства, на погрози з боку співробітників УБОЗу. При цьому як виявилося судові засідання щодо розгляду даних клопотань були проведені без технічного фіксування, про що його як підсудного не було повідомлено.
08.11.2011 його матір ОСОБА_2 в черговий раз звернулася до суду із обґрунтованим клопотанням про зміну запобіжного заходу позивачу, проте суддя розглянула його вже після проголошення вироку.
17.11.2011 суддею Дзержинського районного суду м. Харкова проголошено вирок, за яким позивача визнано винним у вчиненні злочинів та призначено покарання 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини належного позивачу майна, запобіжний захід залишено тримання під вартою. 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.03.2012 вказаний обвинувальний вирок суду скасований як неправосудний у зв`язку з істотними порушеннями вимог КПК, права обвинувачених на захист, а справу повернуто на новий розгляд в іншому складі суду.
30.07.2012 за клопотанням ОСОБА_2 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова кримінальну справу направлено прокурору Дзержинського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО № 27 м. Харкова залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.10.2012 вказана вище постанова від 30.07.2012 скасована, а справа направлена на новий судовий розгляд у тому ж складі, запобіжний захід - тримання позивача під вартою в СІЗО № 27 м. Харкова залишено без змін.
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 за клопотанням ОСОБА_2 кримінальну справу направлено прокурору Дзержинського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід щодо позивача змінений на підписку про невиїзд та звільнено позивача з під варти в залі суду.
26 червня 2013 року до суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга прокурора Дзержинського району м. Харкова, а 09.07.2013 надійшли доповнення до апеляційної скарги, які з вини працівників суду не надійшли на адресу місця проживання позивача, що призвело до порушення його процесуальних прав, а саме - перешкоджання у праві на судовий захист, доступу до правосуддя, можливості подати заперечення та прийняти участь у судовому засіданні, що призвело до проведення судового засідання 08.10.2013 без його участі
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.10.2013 за апеляцією прокурора постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 скасовано, справу направлено на новий розгляд у новому складі суду, запобіжний захід залишено без змін.
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 за клопотанням ОСОБА_2 кримінальну справу направлено прокурору Дзержинського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід - підписка про невиїзд залишено без змін. Справа була направлена до слідчого відділу Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 20.03.2014.
У зв`язку із набранням чинності нового КПК України та Закону України «Про внесення змін в деякі законодавчі акти у зв`язку із прийняттям КПК України» 15.04.2014 відомості про кримінальну справу № 60091283 було внесено до ЄРДР за № 12014220480001762 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України.
Вказував, що тривалий час орган досудового розслідування приховував від позивача факт не проведення досудового розслідування, у подальшому неодноразово 12.04.2014, 09.08.2014, 28.10.2014 приймались рішення про закриття кримінального провадження, які в подальшому скасовувалися. Проте відповідні постанови на адресу позивача не надсилалися, ніяких слідчих дій за участі позивача не проводилось.
Після неодноразових скарг до Прокуратури Харківської області, Генеральної прокуратури України, до Уповноваженої ВРУ з прав людини, 20.08.2016 до ЄРДР за № 12015220480003940 були внесені відомості за ознаками злочину, передбаченому частиною четвертою статті 190 КК України та за № 12015220480003939 за частиною другою статті 358 КК України.
Постановою заступника прокурора Дзержинського району м. Харкова від 20.08.2015 вказані кримінальні провадження були об`єднані з кримінальним провадженням № 12014220480001762 та привласнено єдиний реєстраційний номер № 12014220480001762.
Остаточно постановою прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Петренка Р. М. від 11.10.2016 закрито кримінальне провадження № 12014220480001762 від 15.04.2014 за обвинуваченням його у вчинені злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами другою, третьою статті 358 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю складу кримінальних правопорушень. 
Вказану постанову позивач не отримував, а тому 24.11.2016 начальник управління прокуратури Харківської області О. Шевченко, розглянувши скаргу позивача від 10.11.2016 щодо не надсилання прокурором копії постанови, надіслав на адресу позивача копію постанови про закриття кримінального провадження, яку позивач отримав наприкінці листопада 2016 року.
Свою вину у скоєнні інкримінованих злочинів позивач не визнавав протягом усього часу ведення досудового слідства, розгляду справи в суді та на додатковому розслідуванні кримінального провадження.
З метою отримання робочої візи за кордоном позивач звернувся до ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області для отримання довідки про відсутність судимості та у відповідь отримав довідки від 27.12.2017 про те, що він є особою, якій 23.09.2009 Дзержинським РВВС м. Харкова пред`явлено звинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частинами другою, третьою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді арешту, звільнено 19.06.2013 на підписку про невиїзд, справу направлено для проведення додаткового розслідування. Інші відомості до МВС не надходили.
Таким чином, відомості про закриття кримінального провадження стосовно позивача не були внесені до ЄРДР, підписка про невиїзд не скасована, тобто станом на 27.12.2017 позивач залишався у статусі обвинуваченого.
23.03.2018 позивач звернувся із клопотанням до прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренка Р. М. про виконання процесуальної дії - внесення до ЄРДР відомостей про закриття кримінального провадження та скасування запобіжного заходу, яке не було задоволено прокурором, а тому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.04.2018 за скаргою позивача зобов`язано прокурора розглянути в передбачений КПК спосіб заявлене клопотання, проте прокурор вказану ухвалу також не виконав.
У зв`язку з цим позивач змушений був неодноразово подавати скарги до посадових осіб Прокуратури Харківської області, які також не вживали належних заходів, внаслідок чого відносно позивача недопустимо тривалий час діяв статус обвинуваченого та запобіжний захід.
14.06.2018 позивач спільно із ОСОБА_2 звернувся до Генерального прокурора України зі скаргою на бездіяльність посадових осіб прокуратури Харківської області, яка листом від 20.06.2018 повідомила, що скарга надіслана за належністю до Прокуратури Харківської області для організації перевірки та прийняття рішення.
І лише 12.11.2018 позивачем була отримана довідка серії ІАА № 0499294 про те, що він до кримінальної відповідальності не притягувався та запобіжний захід вже не діє.
17.12.2018 позивач звернувся до прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренка Р. М. із заявою про надсилання належним чином завіреної копії процесуального рішення про скасування запобіжного заходу та копії Витягу з ЄРДР з внесеною датою про закриття кримінального провадження, проте прокурор вказану заяву не розглянув та її вимоги не виконав. Також прокурором не було роз`яснено позивачу порядок та строки звернення щодо повернення арештованого майна.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2019, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019 за адміністративним позовом позивача визнано протиправною бездіяльність прокурора Петренка Р. М., яка полягає у нерозгляді вимоги від 17.12.2018 про надсилання повідомлення та зобов`язано прокурора Петренка Р. М. надіслати на адресу позивача відповідь по суті поставлених питань. Станом на дату подання позову вказане судове рішення прокурор не виконав.
Вказував, що внаслідок тривалого перебування під слідством та судом, незаконного позбавлення волі протягом трьох років 9 місяців, тривалого перебування на підписці про невиїзд, обмежено його права та свободи і як наслідок спричинено моральну шкоду, завдані моральні страждання. Так, позивач щоденно згадує про утримання у слідчому ізоляторі, відчуває страх повторення подій, негативні переживання, спогади, почуття образи, обурення, принижена честі та гідність, а головне страх, який залишився на завжди. Відчуває страх перед державою. Неналежне утримання у СІЗО та ІТУ негативно фізично та морально вплинуло на позивача. Камери, в яких утримувався позивач були дуже маленькими та темними, туалет не був відокремлений від житлової зони, душ дозволялось приймати дуже рідко, щоденні прогулянки тривали по 40 хвилин, замість однієї години. Тобто позивач був позбавлений звичайних санітарно-гігієнічних умов та інших умов життя.
До порушення кримінальної справи позивач був у багатьох країнах світу та забезпеченою людиною, оскільки з 1997 по 2009 роки працював професійним фігуристом у провідних льодових шоу світу, мав авторитет у колективах та в суспільстві в цілому. Незаконним позбавленням волі було знищено все, чому позивач присвятив життя з малих років, призвело до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок, і бажань, порушило життєві плани та перспективи, при цьому відновлення попереднього стану, у зв`язку з тривалістю утримання під вартою вже неможливе. Зараз позивач змушений докладати значних зусиль - матеріальних та фізичних, спрямованих на здобуття іншої спеціальності з метою заробітку грошей та утримання матері пенсіонерки, оскільки був позбавлений можливості працювати за фахом, займатися улюбленою справою, підтримувати спортивну форму, що стало причиною для втрати професійних здібностей, негативно вплинуло на професійну діяльність, призвело до втрати професійної кваліфікації та спричинило моральні страждання.
Чутки про шахрайство позивача за тяжкою статтею були шокуючими для рідних та друзів, зганьбили честь та гідність, завдали непоправної шкоди престижу та діловій репутації, негативно вплинули на стосунки з оточуючими людьми.
Захист своїх прав позивачем проводився протягом тривалого часу, що потребувало фізичних та психологічних зусиль для доведення своєї невинуватості та подання скарг на бездіяльність прокурорів.
Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити саме ту суму, яка спричинила незаконне обвинувачення по тяжкій статті та перебування позивача від вартою протягом 45 місяців, а саме - 4 711 080 грн, тим більше саме ця сума дорівнювала вартості нерухомого майна, яке належало позивачу на праві власності, набутому у встановленому законом порядку.
Окрім того, позивач вказував, що йому також спричинено майнову шкоду, яка полягає в тому, що після закриття кримінального провадження позивачу не було повернуто нерухоме майно, рівноцінні жилі приміщення позивачу не пропонувались, вартість квартир не відшкодована. З інформації з Державного реєстру прав власності вбачається, що право власності на квартири було зареєстровано за іншими особами.
Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України 4 711 080 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду; зобов`язати ГУНП в Харківській області повернути ОСОБА_1 нерухоме майно або надати рівноцінні жилі приміщення з безоплатною передачею у власність ОСОБА_1 . 
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 14 січня 2020 року за клопотанням позивача виключено Шевченківський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області зі складу відповідачів, як неналежного відповідача, та залучено його до участі в справі в якості третьої особи (а. с. 66-67, т. 2).
Протокольною ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2020 року за клопотанням позивача виключено зі складу відповідачів Харківську місцеву прокуратуру № 1 та залучено її в якості третьої особи (а. с. 152-153, т. 2).
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2020 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року, дану цивільну справу передано за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова (а. с. 179-180, 219-223, т. 2).
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи - Харківської місцевої прокуратури № 1 - Шевченківську окружну прокуратуру міста Харкова та правонаступника третьої особи Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області - Харківське районе управління № 3 поліції Головного управління національної поліції в Харківській області (а. с. 18, т. 3).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 475 366,52 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано встановленням факту незаконного перебування позивача під слідством та судом протягом 50 місяців та 21 дня, у тому числі утримання його під вартою протягом 44 місяців 28 днів, у результаті чого позивачу заподіяно моральну шкоду, розмір грошового відшкодування якої визначено судом з урахуванням кратного розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд виходив з того, що позов в цій частині пред`явлено ним до неналежного відповідача, який не повинен відповідати по пред`явленому позову за наявності можливості витребування позивачем майна від особи, яка є останнім його набувачем. 
Не погодившись з вказаним рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.
Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне і необґрунтоване та таке, що прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на викладених в позовній заяві обставинах справи та тому, що внаслідок тривалого перебування під слідством та судом, незаконного позбавлення волі протягом 3 років та 9 місяців, тривалого перебування на підписці про невиїзд, що суттєво обмежило його права та свободи, тривалу ізоляцію від суспільства, сім`ї та улюбленої справи, йому спричинена значна моральна шкода та моральні страждання.
Вказує, що обставини, які стали підставою для пред`явлення ним позову є неодмінно психотравмуючими за своєю сутністю, оскільки вони створюють негативні наслідки, які порушили життєві плани та по`вязані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя і здоров`я.
Зазначає, що незаконне надмірне утримання під вартою через необґрунтоване звинувачення у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, винуватість у скоєнні якого не доведена, неналежні умови утримання в СІЗО та ізоляторі тимчасового тримання, що негативно фізично та морально вплинули на нього, є наслідком незаконних дій слідчих та прокурорів, які нехтували вимогами Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, КПК України.
Вважає, що судом першої інстанції не вірно визначено період перебування позивача під слідством та судом, який він пов`язує з винесенням 23.07.2018 постанови про скасування запобіжного заходу, а загальний строк перебування під слідством та судом обраховує з 21.09.2009 по 23.07.2018, тобто 106 місяців та 2 дні, у тому числі перебування під вартою упродовж 44 місяців та 28 днів.
Судом також не враховано, що незаконні слідчі дії щодо нього (виїмка, обшук, арешт нерухомого майна, приводи) проводилися до порушення кримінальної справи, до нього застосовувалися незаконні методи ведення слідства, порушувалися його права на захист під час розгляду кримінальної справи.
Вважає, що необхідною для відновлення його попереднього стану та такою, що відповідає принципу розумності та справедливості, є сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 711 080 грн.
Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно усунувся від дослідження юридично значущих обставин та правових питань, не дослідив та не надав належної оцінки відсутності в матеріалах кримінального провадження відомостей про опис арештованого майна, єдиним законним власником якого є позивач, відомостей про особу або установу, яким нерухоме майно було передано на зберігання, відсутності розписки про кримінальну відповідальність за незбереження майна, та дійшов помилкового висновку про неналежність відповідача у вимозі про повернення нерухомого майна.
Звертає увагу на те, що в період досудового слідства кримінальної справи у слідчому відділі Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області та під час його перебування в ізоляторі відбулося незаконне позбавлення його нерухомого майна, тобто з вини вказаного органу міліції йому була завдана майнова шкода, на відшкодування якої у нього виникло право у зв`язку з неправомірними діями відповідача.
В апеляційній скарзі представник ГУНПУ в Харківській області, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ГУНП в Харківській області є неналежним відповідачем у справі, а тому не має відповідати за пред`явленим позовом, оскільки позов обґрунтовано неправомірними на думку позивача діями співробітників органів внутрішніх справ, в тому числі співробітників ГУБОЗ ГУМВС України в Харківській області та слідчого відділу Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківській області, в той час як рішення про утворення ГУНП в Харківській області та ліквідацію органів МВС було прийнято постановою КМУ від 16.09.2015 № 730.
Проте жодним нормативним актом не визначено ГУНП в Харківській області правонаступником органів ВС, що ліквідуються.
Крім того, на теперішній час Харківське міське управління Головного управління МВС України в Харківській області не припинено, запис про припинення до Єдиного державного реєстру не внесений.
Вказує, що визначення відповідачів, предмету позову та підстав спору є правом позивача, проте встановлення належності відповідача та обґрунтованості позову є обов`язком суду під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.
Вважає, що задоволений судом розмір компенсації моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Також зазначає, що позивачем не надано жодних доказів щодо необхідності стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди, а обґрунтування моральної шкоди позивачем базується виключно на словах.
В апеляційній скарзі представник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова, посилаючись на необґрунтованість рішення в частині задоволених позовних вимог, невідповідність висновків суду обставина справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в оскаржуваній частині відмовити.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має керуватися принципами поміркованості, розумності та справедливості, а також встановити розмір шкоди згідно з вимогами частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди.
Вказує, що будь-яких протиправних дій до позивача працівниками правоохоронних органів не завдано, жодних доказів, документів, висновків експертиз по справі не надано.
Крім того, жодну службову особу не повідомлено про підозру та відсутні обвинувальні вироки суду, які набули законної сили за фактом неправомірних, на думку позивача, дій співробітників правоохоронних органів під час притягнення його до кримінальної відповідальності, зокрема, приниження честі і гідності.
Зазначає, що під час досудового слідства у кримінальній справі та в подальшому у кримінальному провадженні слідчим не допущено порушень вимог КПК України, усі процесуальні та слідчі дії органом досудового слідства проведено згідно чинного на той час законодавства.
Відзиви на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходили.
На підставі розпорядження голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» справу було передано за підсудністю до Полтавського апеляційного суду. 
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.
За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що 18.08.2009 Виконавчим комітетом Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання прийнято рішення № 237/22, № 237/23, № 237/24 про видачу ОСОБА_1 свідоцтв про право власності на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , на підставі яких на ім`я позивача були оформлені свідоцтва про право власності на нерухоме майно - вищевказані квартири, а 27.08.2009 КП «Харківське МБТІ» зареєстровано за позивачем право власності на вказані квартири та видані відповідні витяги (а. с. 26-28, 29-31, т. 1).
28.08.2009 голова правління ВАТ «Трест Житлобуд-1» Харченко О. М. звернувся до Дзержинського РВ з заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , в якій вказав, що вищевказані квартири належать ВАТ «Трест Житлобуд-1», а позивач незаконно заволодів квартирами на підставі підроблених договорів пайової участі у будівництві житлового будинку АДРЕСА_5 , № 01/03028-4 та № 01/03028-6 від 09.11.2005, чим заподіяв шкоду в особливо великому розмірі 4 711 080 грн (а. с. 32-33, т. 1).
Постановами старшого слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Литвиненком В. Л. від 21.09.2009 та 23.09.2009 було порушено кримінальну справу № 60091283 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 358, частиною третьою статті 190 КК України за фактами підробки групою осіб договорів пайової участі у будівництві жилого будинку АДРЕСА_2 № 01/03028-3, № 01/03028-4 та № 01/03028-6 від 09.11.2005 та заволодіння чужим майном - квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 шляхом вчинення шахрайських дій із спричиненням ВАТ «Трест Житлобуд-1» матеріальних збитків в особливо великих розмірах (а. с. 53-56, т. 1). 
01.09.2009 ст. слідчим СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Литвиненком В. Л. винесено постанову про виїмку паспорта ОСОБА_1 , про що складено протокол виїмки від 01.09.2009 (а. с. 34, 35, т. 1).
У подальшому слідчим були винесені постанови: від 02.09.2009 про вилучення з КП «Харківське МБТІ» оригіналів інвентаризаційних справ № 87210/18215, № 87210/18223, № 87210/18224, а 04.09.2009 постанови про накладення арешту на спірні квартири, на підставі яких реєстратором Шостої Харківської державної нотаріальної контори внесено записи до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 36-38, 39-41, т. 1).
Згідно протоколу обшуку від 18.09.2009 о/у СПБЕП Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області у помешканні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 було проведено обшук, за наслідками якого не виявлено документів та предметів, що мають значення для кримінальної справи (а. с. 42-43, т. 1).
21.09.2009 о 15:00 год ОСОБА_1 затримано як підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 358, частиною третьою статті 190 КК України (а. с. 51-52, т. 1). 
Згідно протоколу від 23.09.2009 ОСОБА_1 повідомлено про притягнення його в якості обвинуваченого по кримінальній справі № 60091283 та вручено йому копію постанови старшого слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Литвиненка В. Л. від 23.09.2009 про притягнення в якості обвинуваченого за частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України (а. с. 57-59, т. 1). 
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.09.2009 продовжено строк затримання обвинуваченого ОСОБА_1 до 10 діб, а постановою цього ж суду від 01.10.2009 за поданням слідчого Литвиненка В. Л. обрано запобіжний захід - утримання під вартою в Харківському СІЗО № 27 (а. с. 60-63, т. 1).
20.10.2009 старшим слідчим СВ Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області Литвиненко В. Л. винесено постанови про порушення кримінальних справ в межах провадження № 60091283 відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України, за фактом використання підробленого договору пайової участі № 01/03028-6 від 09.11.2005 та актів приймання-передачі житла від 07.02.2008 (а. с. 64-66 т. 1)
Згідно постанов про зняття арешту з майна від 27.10.2009 старшим слідчим СВ Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області Литвиненком В. Л. скасовано арешт, накладений 04.09.2009, з квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , які раніше були зареєстровані на праві власності на ОСОБА_1 (а. с. 67-69, т. 1).
30.10.2009 старшим слідчим СВ Дзержинського РВ ГУ МВС України в Харківській області Литвиненко В. Л. складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 6001283 по обвинуваченню ОСОБА_1 за частинами другою, третьою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України, та ОСОБА_2 за частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України . Вказаний обвинувальний висновок затверджено прокурором Дзержинського району м. Харкова Мельник О. В. (а. с. 70-103, т. 1).
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2011 у справі № 1-218/11 визнано винним та засуджено ОСОБА_1 за частиною другою статті 358 КК України до 1 року обмеження волі, за частиною третьою статті 358 КК України до 2 років позбавлення волі, за частиною четвертою статті 190 КК України до 7 років позбавлення волі, з конфіскацією 1/2 частини всього належного йому майна. В силу статті 70 КК України визначено остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого більш суровим у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини всього належного йому майна. Строк покарання вираховується з 21.09.2009. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено тримання під вартою (а. с. 105-116, т. 1).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.03.2012 вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду, в іншому складі суду (а. с. 117-126, т. 1).
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.07.2012 за клопотанням підсудної ОСОБА_2 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено прокурору Дзержинського району м. Харкова для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено без змін - утримання під вартою (а. с. 127-131, т. 1).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.10.2012 вказана вище постанова від 30.07.2012 скасована, а справа направлена на новий судовий розгляд у тому ж складі, запобіжний захід - тримання позивача під вартою залишено без змін (а. с. 132- 136, т. 1).
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 за клопотанням підсудної ОСОБА_2 кримінальну справу направлено прокурору Дзержинського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід щодо позивача змінений на підписку про невиїзд та звільнено позивача з під варти в залі суду (а. с. 137-141, т. 1).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.10.2013 за апеляцією прокурора постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду, у новому складі суду (а. с. 144-151, т. 1).
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 за клопотанням адвоката Секового О. Д. кримінальну справу направлено прокурору Дзержинського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід відносно ОСОБА_1 - підписку про невиїзд залишено без змін. Після набрання постановою законної сили, 20.03.2014 справу було направлено до слідчого відділу Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області для проведення додаткового розслідування (а. с. 152-156, 157 т. 1).
У зв`язку із набранням чинності нового КПК України та Закону України «Про внесення змін в деякі законодавчі акти у зв`язку із прийняттям КПК України» 15.04.2014 та 20.08.2015 відомості про кримінальну справу № 60091283 було внесено до ЄРДР за № 12014220480001762, № 12015220480003939 та № 12015220480003940 (а. с. 158, 159, 160, 161-162, т. 1). 
23.03.2018 позивач звернувся із клопотанням до прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренка Р. М. про виконання процесуальної дії - внесення до ЄРДР відомостей про закриття кримінального провадження та скасування запобіжного заходу, яке не було виконане (а. с. 165-167, т. 1).
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.04.2018 за скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язано прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренко Р. М., у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 12014220480001762 від 15.04.2014, розглянути в належний спосіб, передбачений КПК, клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 23.03.2018 шляхом ухвалення відповідної постанови (а. с. 168-169, т. 1).
У зв`язку з невиконанням прокурором даної ухвали, 14.06.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Генерального прокурора України зі скаргою на бездіяльність посадових осіб прокуратури Харківської області, яка була надіслана за належністю до Прокуратури Харківської області для організації перевірки та прийняття рішення (а. с. 170-172, 173, т. 1).
Листом від 23.07.2018 за № 04/2/2-444-14 прокурор Харківської області повідомив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про повторне направлення Харківською місцевою прокуратурою № 1 листа УІАЗ ГУНП в Харківській області про необхідність внесення відомостей про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 174-175, т. 1).
Згідно довідки ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області серії ІАА № 0499294 станом на 12.11.2018 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться таким, що до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а. с. 176, т. 1).
17.12.2018 позивач звернувся до прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 Петренка Р. М. із заявою про надсилання належним чином завіреної копії процесуального рішення про скасування запобіжного заходу та копії Витягу з ЄРДР з внесеною датою про закриття кримінального провадження, проте прокурор вказану заяву не розглянув та її вимоги не виконав (а. с. 177, т. 1).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2019, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019, за адміністративним позовом ОСОБА_1 визнано протиправною бездіяльність службової особи Харківської місцевої прокуратури № 1 - прокурора Петренка Р. М., яка полягає у не розгляді звернення ОСОБА_1 - вимоги від 17.12.2018 та зобов`язано прокурора Петренка Р. М. надіслати на адресу ОСОБА_1 відповідь по суті поставлених у зверненні питань (а. с. 178-186, т. 1).
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідності до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Частинами першою, другою статті 1176 ЦК України, що передбачає спеціальні підставі відповідальності за шкоду, завдану фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, встановлено, що така шкоди відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР) також установлено, що відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, четверта, п`ята, шоста статті 4 цього Закону).
Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР). 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 вказаного Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Враховуючи, що один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом є мінімальною гарантією держави на відшкодування моральної шкоди, вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі є предметом доказування у справі та підлягають встановленню судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача, позбавлення його можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, реалізувати свої звички та бажання, утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, обмежень у вільному пересуванні, зміни способу життя, перебування в умовах ізоляції від суспільства, тривалу неможливість самореалізації в сфері професійного спору, яких зазнав позивач, та з урахуванням всіх обставин справи суд дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі, кратному мінімальній заробітній платі на час розгляду справи судом, що становить справедливу сатисфакцію та відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості та є достатнім для задоволення розумних потреб позивача.
Доводи апеляційної скарги позивача, що загальний строк перебування його під слідством і судом тривав 106 місяців та 2 дні, що не враховано судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, не підтверджуються наявними у справі доказами та апеляційним судом до уваги не беруться.
Так, матеріали справи не містять постанови прокурора про закриття кримінального провадження відносно позивача від 03.04.2017 та постанови про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд від 23.07.2018, а лист Харківської місцевої прокуратури № 1 Прокуратури Харківської області від 12.04.2019 № 04-26-1762-14, адресований слідчому в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області, на який посилається позивач, не є допустимим доказом, що підтверджує такі обставини, з огляду на вимоги частини другої статті 78 ЦПК України. 
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Заявляючи про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у 4 711 080 грн, позивач дорівнював її розмір вартості нерухомого майна - квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , що не є критерієм для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, а належних та допустимих доказів для підтвердження такого розміру моральної шкоди позивач по справі не надав і суду його не довів.
Оскільки моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди, доводи апеляційної скарги представника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова про відсутність доказів притягнення службових осіб правоохоронних органів до відповідальності та проведення процесуальних та слідчих дій з дотриманням вимог КПК України є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги представника відповідача, що ГУНП в Харківській області, яке було утворене 07.11.2015 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», не є правонаступником ліквідованих територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України та не має відповідати за дії співробітників ГУБОЗ ГУМВС України в Харківській області та слідчого відділу Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області у 2009-2014 роках, оскільки за спричинену позивачеві моральну шкоду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та застосування запобіжного заходу відповідає держава Україна, яку у спірних правовідносинах представляє Державна казначейська служба України. 
За положеннями статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
При цьому держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.  
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. 
Аналогічних висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 758/8728/16-ц (провадження № 61-11262св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. 
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України без зазначення у резолютивній частині судового рішення відомостей про суб`єкта його виконання, номерів та видів рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог та стягнув кошти у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 саме з Державного бюджету України.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Належними сторонами в цивільному процесі (статті 42, 48 ЦПК України) є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.
Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.
Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
При цьому слід ураховувати, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Тобто, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги (особа, права якої не порушені та не оспорені), суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову (див. постанову ВС/КЦС від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21).
Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.
Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди (частина друга статті 4 Закону № 266/94-ВР).
Як вбачається з матеріалів справи, арешт, накладений на вказані квартири в межах кримінальної справи № 60091283 постановами старшого слідчого СВ Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківській області Литвиненка В. Л. від 04.09.2009, було скасовано постановами цього слідчого від 27.10.2009 у зв`язку з реєстрацією права власності на нерухоме майно за ВАТ «Трест Житлобуд-1».
Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2009 року у справі № 2-8484/09, яке набрало законної сили, за позовом ВАТ «Трест Житлобуд-1» до ОСОБА_1 визнано недійсними договори пайової участі в будівництві житлового будинку, укладені між ВАТ «Трест Житлобуд-1» та ОСОБА_1 , № 01/03028-3 від 09.11.2005, № 01/03028-4 від 09.11.2005 та № 01/03028-6 від 09.11.2005 та визнано недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані ОСОБА_1 на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_7 загальною проектною площею 142,00 кв. м та трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 та скасовано їх. 
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Оскільки за недійсними правочинами позивач не набув прав на спірне нерухоме майно, таке майно не підлягає поверненню йому в порядку, встановленому статтями 3, 4 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Таким чином, ураховуючи, що ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами порушення своїх майнових прав та інтересів при арешті зазначеного вище майна, яке після визнання недійсними договорів пайової участі у будівництві житлового будинку та свідоцтв про право власності на вказані квартири в силу вимог статті 216 ЦК України повернулось у власність ВАТ «Трест Житлобуд-1», позивач не обґрунтував підстав для вжиття заходів судового захисту, передбачених Законом № 266/94-ВР, що є підставою для відмови у позові в цій частині по суті заявлених позовних вимог. 
Виходячи з наведеного та зважаючи на те, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення суду з одних лише формальних міркувань, а апеляційні скарги учасників справи не містять доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та залишає його без змін, а апеляційні скарги - без задоволення. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області, Головного управління національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                Ю. В. Дряниця

О. І. Обідіна