ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/14514/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лиска І.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 вересня 2023 року                                                                                 м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                    Карпушової О.В.
Мєзєнцева Є.І.
При секретарі:                              Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Крикливенко Богдана Володимировича, керівника апарату Вищого антикорупційного суду, про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Крикливенко Богдана Володимировича , керівника апарату Вищого антикорупційного суду (далі - відповідач, Крикливенко Б.В. ), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії керівника апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенка Богдана Володимировича щодо ручного внесення судді Мовчан Н.В. як другого судді при повторному автоматизованому розподілу судової справи №991/5643/22, провадження №1-кс/991/5665/22 у кримінальному провадженні за №520160000000380 від 20 жовтня 2016 року, який відбувся 28 грудня 2022 року на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 19 грудня 2022 року.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у відкритті провадження в даній адміністративній справі - відмовлено у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неналежно дослідив обставини справи та дійшов помилкового висновку відносно того, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Так, на переконання позивача, керівник апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенко Б.В. є посадовою особою суб`єкта владних повноважень, на яку розповсюджуються вимоги Закону України «Про державну службу». Таким чином, в спірних правовідносинах керівник апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенко Б.В. повинен був діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, що ним дотримано не було.
Окрім того, в спірних правовідносинах керівник апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенко Б.В. згідно п.п. 19, 25, 26 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України не є стороною кримінального провадження, не є його учасником та не є учасником судового провадження.
Оскаржуваними діями керівника апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенка Б.В. було порушені права позивача, як сторони кримінального провадження за № 520160000000380 від 20 жовтня 2016 року, у сфері публічних правовідносин, які регулюють повноваження керівника апарату суду як посадової особи суб`єкта владних повноважень щодо дотримання вказаною посадовою особою вимог Конституції України та Законів України «Про державну службу» та «Про судоустрій та статус суддів».
За наслідками ухвали від 29 травня 2023 року у справі № 320/14514/23 позивач взагалі позбавлений можливості захистити свої порушені права та оскаржиш протиправні дії відповідача у будь-якому судочинстві України, оскільки, на думку суду, вказаний позов не підлягає судовому розгляду в жодній юрисдикції.
На переконання апелянта, суддя Мовчан Н.В. вручну була включена до списку хронологічної черговості у вказаному кримінальному провадженні.
Таким чином, фактично не відбулось такого розподілу справи через автоматизовану систему документообігу суду, за результатом якого б слідча суддя Мовчан Н.В. була визначена слідчою суддею, оскільки така слідча суддя до списку хронологічної черговості у кримінальному провадженні була внесена не за наслідками роботи автоматизованої системи, а вручну керівником апарату суду, шляхом зміни черговості суддів.
Отже, керівник апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенко Б.В. не виконав належного обов`язку щодо розподілу справи через автоматизовану систему документообігу, а зробив визначення слідчого судді вручну, чим вийшов за межі наявних у нього повноважень.
Враховуючи вищевикладене, згідно із висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року в справі №521/18287/15-ц, вказану справу необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки в даному випадку не було виконано обов`язок керівника апарату відповідного суду розподілити судову справу в АСДС, за результатом чого був би визначений слідчий суддя, замість цього було зроблено внесення змін до АСД та визначення слідчого суддю вручну, що Положенням про АСДС не передбачено. Вказане належить до владних управлінських функцій суду, адже цей обов`язок спрямований на виконання повноважень, закріплених процесуальним законом і Положенням про АСДС, тобто даний спір є спором за позовом фізичної особи, яка є учасником справи, яка розглядається в суді, але суд не виконав обов`язку щодо розподілу (повторного) через автоматизовану систему документообігу даної справи.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що в порушення процесуальних норм представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростовує висновків суду першої інстанції, а посилається на ті ж норми, що й у позовній заяві, без пояснення в чому саме полягає незаконність та необґрунтованість ухвали Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року. Зокрема, в апеляційній скарзі не спростовані правильні висновки суду першої інстанції про те, що спір стосується повторного авторозподілу у справі № 991/5643/22, відтак не має публічно-правового характеру і не відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
Натомість в оскаржуваній позивачем ухвалі суд першої інстанції правильно послався на постанови Верховного Суду, у яких висловлено правову позицію про те, що порушення порядку авторозподілу справи є підставою для заявлення стороною відводу судді чи самовідводу судді у такій справи. Такі порушення, у разі їх наявності, не можуть бути предметом перегляду іншою судовою інстанцією, зокрема, адміністративними судами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Однією із закріплених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав.
Забезпечення вказаного права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України, у ч. 2 статті 55 якої закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч.3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.
Приписами ч. 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, визначеним у цій статті шляхом.
Завданням адміністративного судочинства у силу норм ч.1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначеннями, наведеними у пунктах 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За правилами п. 1 ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 статті 4 КАС України).
Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їхньої реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Відповідно до п. 1 ч.1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Водночас поняття «позов, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» необхідно тлумачити більш широко: вказане поняття стосується як позову, який не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, так і тих позовів, які не підлягають судовому розгляду.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Позивач в позовній заяві стверджує, що 28 грудня 2022 року керівником апарату Вищого антикорупційного суду Крикливенко Богданом Володимировичем було протиправно здійснено ручне внесення судді Мовчан Н.В. як другого судді при повторному автоматизованому розподілу судової справи №991/5643/22, провадження №1-кс/991/5665/22 у кримінальному провадженні за №520160000000380 від 20 жовтня 2016 року, на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 19 грудня 2022 року.
Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції наголосив на тому, що публічно-правовим спором за приписами КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає зі здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій. Водночас здійснення відповідальними особами заходів, пов`язаних з автоматичним розподілом справ (матеріалів) між суддями, у тому числі виконання керівником апарату суду своїх функціональних обов`язків, пов`язаних з повторним автоматизованим визначенням запасного (слідчого) судді, не породжує виникнення публічно-правових відносин між особою, яка є учасником судового процесу (кримінального провадження), та відповідними посадовими особами судової установи.
Згідно висновків, зроблених судом першої інстанції, здійснення керівником апарату суду або іншою уповноваженою особою функцій, пов`язаних з судовим розглядом справи, не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2018 року в справі №820/5586/16.
Відповідно до ч. 1-3 статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) у системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди як суди першої та апеляційної інстанції з розгляду окремих категорій справ. Вищими спеціалізованими судами є: 1) Вищий суд з питань інтелектуальної власності; 2) Вищий антикорупційний суд. Вищі спеціалізовані суди розглядають справи, які віднесені до їх юрисдикції процесуальним законом.
Завданням Вищого антикорупційного суду є здійснення правосуддя відповідно до визначених законом засад та процедур судочинства з метою захисту особи, суспільства та держави від корупційних і пов`язаних із ними кримінальних правопорушень та судового контролю за досудовим розслідуванням цих кримінальних правопорушень, дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, а також вирішення питання про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави у випадках, передбачених законом, у порядку цивільного судочинства (стаття 3 Закону України від 07 червня 2018 року №2447-VIII «Про Вищий антикорупційний суд» із змінами, внесеними згідно із Законами від 31 жовтня 2019 року №263-IX, від 14 липня 2020 року №781-IX, (далі - Закон №2447-VIII)).
У ч. 1 статті 16 Закону №2447-VIII закріплено, що організаційне забезпечення роботи Вищого антикорупційного суду здійснюється апаратом Вищого антикорупційного суду відповідно до Закону №1402-VIII, приписами частин першої та третьої статті 155 якого внормовано, що організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату. Керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що має наслідком звільнення його з посади.
При здійсненні автоматизованого розподілу справ, скарг, заяв, клопотань та інших передбачених законом процесуальних документів (далі - справи та інші процесуальні документи) Вищий антикорупційний суд керується КПК України, Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженим рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (із змінами), яким здійснюється правове регулювання відносин, пов`язаних із функціонуванням автоматизованої системи документообігу суду, та Засадами використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, затвердженими рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року №4 (із змінами), якими визначається порядок функціонування автоматизованої системи, правила застосування вказаного Положення з урахуванням юрисдикції та інстанційності суду, норм процесуальних кодексів і законів України.
Відповідно до ч.2-4 статті 35 КПК України матеріали кримінального провадження, скарги, заяви, клопотання та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду, яка здійснюється працівниками апарату відповідного суду в день надходження таких матеріалів. До автоматизованої системи документообігу суду в обов`язковому порядку вносяться: дата надходження матеріалів, скарги, клопотання, заяви або іншого процесуального документа, прізвище особи, стосовно якої подані документи, та їх суть, прізвище (найменування) особи (органу), від якої (якого) надійшли документи, прізвище працівника апарату суду, який здійснив реєстрацію, інформація про рух судових документів, дані про суддю, який здійснював судове провадження, та інші дані, передбачені Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженим Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України. Визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або колегії суддів для конкретного судового провадження здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом вірогідності, який враховує кількість проваджень, що знаходяться на розгляді у суддів, заборону брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну їх повноважень. Після визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або колегії суддів для конкретного судового провадження не допускається внесення змін до реєстраційних даних щодо цього провадження, а також видалення цих даних з автоматизованої системи документообігу суду, крім випадків, установлених законом. Доступ до автоматизованої системи документообігу суду надається суддям та працівникам апарату відповідного суду згідно з їх функціональними обов`язками.
Приписами статті 80 КПК України закріплено, що за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, дізнавач, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Заяви про відвід можуть бути заявлені як під час досудового розслідування, так і під час судового провадження. Заяви про відвід під час досудового розслідування подаються одразу після встановлення підстав для такого відводу. Заяви про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду. Подання заяви про відвід після початку судового розгляду допускається лише у випадках, якщо підстава для відводу стала відома після початку судового розгляду. Відвід повинен бути вмотивованим.
Таким чином, розподіл справ та інших процесуальних документів у Вищому антикорупційному суді здійснюється в автоматичному режимі автоматизованою системою. Однією із цілей запровадження автоматизованого розподілу є дотримання принципу розгляду справ та інших процесуальних документів неупередженим судом, а запобіжниками порушення такого елементу права на справедливий суд як неупередженість суду, порушення встановленого статтею 35 КПК України порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи, процесуальний закон визначив інститут відводу, за правилами якого учасник процесу може заявити відвід судді, а суддя - самовідвід. Порушення порядку автоматизованого розподілу справ та інших процесуальних документів може вказувати на їхній розгляд незаконним складом суду, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону може бути однією із підстав для оскарження рішення суду першої інстанції в суді апеляційної інстанції, якщо таке рішення підлягає оскарженню.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2018 року в справі №820/5586/16 вказала на те, що дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Згідно висновків, зробленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року в справі №521/18287/15-ц, обов`язок працівників апарату відповідного суду зареєструвати та розподілити подану позовну заяву в АСДС належить до владних управлінських функцій суду, адже цей обов`язок спрямований на виконання повноважень, закріплених процесуальним законом і Положенням про АСДС, а тому спір за позовом фізичної особи, яка звернулася до суду, але він не виконав обов`язку щодо реєстрації та розподілу через автоматизовану систему документообігу позовної заяви, необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Натомість дії учасника справи у разі його незгоди з порядком розподілу справ відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду випливають із процесуального закону, який не передбачає у таких випадках можливості подання цим учасником справи позову до працівників апарату відповідного суду. Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду (працівників апарату суду), відповідно ухваленого або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду (такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року в справі №640/21170/18, та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2020 року в справі №826/16580/17).
У постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №826/14690/17 Верховний Суд зазначив, що здійснення відповідальними особами заходів, пов`язаних з автоматичним розподілом справ (матеріалів) між суддями, у тому числі виконання керівником апарату суду своїх функціональних обов`язків, пов`язаних з повторним автоматизованим визначенням запасного (слідчого) судді, не породжує виникнення публічно-правових відносин між особою, яка є учасником судового процесу (кримінального провадження), та відповідними посадовими особами судової установи. Здійснення керівником апарату суду або іншою особою функцій, пов`язаних з судовим розглядом справи, не може бути самостійним предметом судового розгляду. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади. Право особи, яка бере участь у судовому процесі (кримінальному провадженні) на незалежний і безсторонній суд забезпечується    у передбачений процесуальним законодавством спосіб, у тому числі реалізацією права заявити відвід судді, можливістю оскарження рішення з підстав розгляду справи (заяви, інших матеріалів) незаконним складом суду, якщо таке рішення може бути оскаржене, тощо.
Беручи до уваги наведене та враховуючи безпідставність доводів скаржника щодо того, що в межах цього спору оскаржуються владно-управлінські функції посадової особи Вищого антикорупційного суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому оскаржувана ухвала Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 ч. 1 статті 170 КАС України підлягає залишенню без змін, оскільки прийнята з правильним застосуванням і дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Також колегія суддів погоджується з суд першої інстанції, який надав роз`яснення, що неможливість оскаржити дії керівника апарату в адміністративному чи будь-якому іншому виді судочинства є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.
Як пояснено відповідачем та не спростовано позивачем, представником підозрюваного у справі № 991/5643/22 вже було реалізоване право оскаржити результати повторного авторозподілу від 28 грудня 2022 року, тому порушення права на справедливий суд не відбулося.
З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються, оскільки є помилковими.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Згідно ч. 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                                      В.В. Файдюк 
                     
                     Судді:                                                                       О.В. Карпушова

                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев