ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2023 року	Львів	Справа № 300/3828/21 пров. № А/857/1363/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                             Запотічного І.І.,
суддів:                                                                                   Довгої О.І. Кузьмича С.М.,
розглянувши у в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року (суддя Шумей М.В., ухвалене в м. Івано Франківську) у справі № 300/3828/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
                                                      ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.76 КЗпП України, ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Постановою КМУ від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» та Постановою КМУ від 01 серпня 2012 року № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах», за період з 2014 по 2021 роки; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 76 КЗпП України, ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Постановою КМУ від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» та Постановою КМУ від 01 серпня 2012 року № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах», за період з 2014 по 2021 роки; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 відповідно до ст. ст. 1-6, 8-10 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ч. 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 відповідно до ст. ст. 1-6, 8-10 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ч. 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 29.03.2021 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби позивача у запас Збройних Сил України та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.03.2021 по день прийняття рішення судом.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.76 КЗпП України, ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Постановою КМУ від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» та Постановою КМУ від 01 серпня 2012 року № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах», за період з 2014 по 2021 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 76 КЗпП України, ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Постановою КМУ від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» та Постановою КМУ від 01 серпня 2012 року № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах», за період з 2014 по 2021 роки. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 відповідно до ст. ст. 1-6, 8-10 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ч. 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 відповідно до ст. ст. 1-6, 8-10 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ч. 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач- Військова частина НОМЕР_1 , яка в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, яке ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позову з підстав наведених в апеляційній скарзі.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та доводи в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , прапорщик, командир взводу охорони та оборони роти охорони та оборони батальйону охорони, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 8-рс від 19 лютого 2021 року звільнений із Збройних Сил України у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, а наказом командира військової частини НОМЕР_1  (по стройовій частині) № 63 від 30 березня 2021 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1  та всіх видів забезпечення.
Адвокат позивача 07.06.2021 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою та адвокатським запитом на доступ до публічної інформації про здійснення нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за період з 2014 по 2021 роки, надати розрахунок розміру невиплаченої індексації грошового забезпечення та інших виплат, які не мали разового характеру на період з 01.01.2016 по 01.03.2018 року.
Відповідач 25.06.2021, за наслідками розгляду звернення, надав відповідь за №1265, якою інформував, що у військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку за проходження військової служби в гірській місцевості, оскільки військова частина НОМЕР_1 у своїх діях керувалася вимогами чинного законодавства та виконала їх в повному обсязі. Також зазначив, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - березні 2018 року у Міністерства оборони України - не було, відповідно військовою частиною НОМЕР_1 нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.03.2018 року не здійснювалось.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що позивач за час перебування на військовій службі щорічну додаткову відпустку не використовував.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі, також - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Державні гарантії права на відпустки встановлює Закон України «Про відпустки» від 05.11.1996 за №6504/96-BP (надалі, також - Закон №504/96-BP), статтею 4 якого передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Пунктом 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що  військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів. Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однієї з підстав за вибором військовослужбовця.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 базується на території Делятинської селищної територіальної громади (смт. Делятин), яка згідно Постанови КМ України № 647 від 11.08.1995 року входить в перелік населених пунктів, яким надається статус гірських.
Проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 дає право на додаткову відпустку тривалістю 3 дня відповідно до Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах, затвердженого Постановою КМ України № 702 від 01 серпня 2012 року.
Частиною 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за № 2011-XII (надалі, також Закон № 2011-XII) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надається без збереження грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 3 частини 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до частини 17 статті 10-1 Закону № 2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
З наведених обставин судом першої інстанції вірно зазначено, що надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першого цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно частин 18-19 статті 10-1 Закону № 2011-XII, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Разом з тим, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за № 3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 за № 1932-XII (надалі, також - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
Статтею1 Закону № 3543-XII передбачено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи 3 моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих Її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Окрім цього, статтею 1 Закону № 1932-ХП визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З врахуванням наведеного судом першої інстанції вірно зазначено, про те , що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану Їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини і статті 12 Закону № 3551-ХІІ, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та статтею 16-2 Закону № 504/96-BP.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року за № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197 (надалі, також - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до частини на виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII.
Вищезазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду та Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18.
Отже, суд першої інстанції вірно зробив висновок, що рішення командування військової частини НОМЕР_1  № 1265 від 25 червня 2021 року про відмову щодо виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, а саме: 24 календарних дня, передбаченої ст.76 КЗпП України, п.4 ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Постаново КМУ від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» та Постановою КМУ від 01 серпня 2012 року № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах», за період з 2014 по 2021 роки із збереженням заробітної плати виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суперечить вимогам чинного законодавства України.
Що стосується невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 3 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року відповідно до ст.ст.1-6, 8-10 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” та  ч.3 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, то слід зазанчити таке.
Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів Їх сімей” від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує достатнє матеріальне, грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання основи купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регламентуються Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII), статтею 1 якого передбачено, що  індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтями 4-6 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і кошів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078) пунктом 1 якого передбачено, що  підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Пунктом четвертим Порядку № 1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотується з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Абзацом 8 пункту 4 Порядку передбачено, що  у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 825/874/17 та від 19.06.2019 року у справі № 825/1987/17).
Тому, відсутність бюджетних асигнувань на виплату індексації грошового забезпечення жодним чином не вказує на відсутність у позивача права на отримання таких сум підвищення, а відтак бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року є протиправними, а порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
Щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 29.03.2021 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби позивача у запас Збройних Сил України та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.03.2021 по день прийняття рішення судом, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що такі є передчасними, оскільки на підставі рішення суду про нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення відповідачем повинні бути виплачені кошти, і тільки після цього позивач може звернутися до суду про проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що враховуючи зміст та обсяг наданих послуг, а також часткове задоволення позовних вимог позивача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2616,9 грн., оскільки такий розмір є пропорційним до предмета спору та обсягу наданих послуг.
Враховуючи викладене вище колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про підставність позовних вимог до часткового задоволення.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,
                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №300/3828/21 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	С. М. Кузьмич