Ухвала
 
22 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 295/11620/21
провадження № 61-6775ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 січня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, понесених за час спільного проживання на ремонтно-будівельні роботи нерухомого майна, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2021 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просиластягнути з ОСОБА_1 на свою користь 248 949 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на проведення будівництва та ремонту невід`ємних поліпшень нерухомого майна -будинку та господарських будівель і споруд (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , що являє собою 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та проведених робіт. 
 
Позов ОСОБА_2  мотивовано тим, що з вересня 2002 року сторони стали спільно проживати в належній їй квартирі АДРЕСА_2 . Весною 2006 року ОСОБА_1 наполіг на тому, щоб вони переїхали жити в його будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки згаданий будинок не був придатний для проживання, то сторони за спільні кошти розпочали ремонтні роботи. Зокрема, в будинку було повністю замінено підлогу, старі вікна та вхідні двері, встановлено парове опалення, газовий котел та газову колонку, підведено воду, маленьку кімнату переобладнано під кухню, зроблено ванну кімнату та туалет. Також було придбано всю необхідну сантехніку (ванну, унітаз, пральну машину « Wirpyl »), витяжку, газову колонку та кухонний гарнітур (меблі); обкладено кахельною плиткою поріг, грубку; розібрано старий сарай та збудовано новий із блоків ракушняка з шиферним перекриттям; збудовано гараж та вбиральню тощо. 09 вересня 2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, під час якого вони продовжили здійснювати ремонтні роботи, а саме повністю перекрили дах будинку, утеплили зовні його стіни. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 19 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Вважає, що в даному випадку вона має право на грошову компенсацію половини вартості будівельних матеріалів та проведених робіт.
 
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 236 169 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на проведення будівництва та ремонту невід`ємних поліпшень нерухомого майна -будинку та господарських будівель і споруд (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 1/2 вартості будівельних матеріалів та проведених робіт із: заміни покриття даху житлового будинку (літ. «А»), з азбестоцементних хвилястих листів на металочерепиці; заміни віконних блоків; заміни вхідного дверного блоку; влаштування системи водопостачання; влаштування системи каналізації; будівництва гаража; демонтажу сараїв (літ. «Б», «б») та будівництва на їх місті нового сараю; будівництва вбиральні; демонтажу огорожі та будівництва нової огорожі з металочерепиці; влаштування котла опалення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 січня 2023 року - без змін.
 
04 травня 2023 року  ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 січня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року (на час подання касаційної скарги) - 2 684 грн.
 
Ціна позову в цій справі становить 248 949 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 100 = 268 400 грн). Тобто справа № 295/11620/21 є малозначною в силу вимог закону. 
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів». Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження. Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання  ОСОБА_1  про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 січня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, понесених за час спільного проживання на ремонтно-будівельні роботи нерухомого майна.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко