Ухвала
Іменем України
 
15 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 552/8216/22
провадження № 61-6998ск23
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                   
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гура Людмила Борисівна, про визнання недійсним договору іпотеки, договору купівлі-продажу нерухомого майна, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати недійсними іпотечний договір від 05 вересня 2007 року № 2741, який укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02 грудня 2020 року № 2424, який укладений між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та ОСОБА_3 , припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д. В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна.
 
17 лютого 2023 року позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 .
 
В обґрунтування заяви вказувала, що невжиття вказаного заходу забезпечення позову може призвести до відчуження спірної квартири, що ускладнить виконання рішення суду та унеможливить ефективний захист прав позивача при розгляді спору.
 
Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 20 лютого 2023 року заяву задоволено.
 
Заборонено відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 .
 
Вказана заборона діє до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.
 
Задовольняючи заяву, районний суд вважав, що обраний вид забезпечення позову до вирішення спору по суті не призведе до порушення балансу інтересів сторін та обмеження прав відповідачів, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 20 лютого 2023 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до подальшого ускладнення виконання потенційного рішення, є необґрунтованим та не підтвердженим жодними доказами, оскільки у цій справі не вбачається, яке наявне у ОСОБА_1 право на спірну квартиру вона просить поновити у спосіб забезпечення позову шляхом заборони власнику ОСОБА_3 відчужувати нерухоме майно.
 
08 травня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року у зазначеній вище справі.
 
У касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а судове рішення першої інстанції залишити в силі.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що предметом спору в цій справі є визнання недійсним договору іпотеки, договору купівлі-продажу нерухомого майна, припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , скасування рішення про державну реєстрацію прав на цю квартиру.
 
Між тим, ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовує захист своїх майнових прав за спірну квартиру, оскільки вона не має частки в квартирі АДРЕСА_2 та не зазначає які її права порушено оспорюваними правочинами.
 
Крім того, апеляційним судом встановлено в ході судового засідання, що відсутній спір між колишнім подружжям ОСОБА_1 з приводу спільного сумісного майна, в тому числі спірної квартири. Позов ОСОБА_1 з цього приводу в 2020 році залишений без розгляду.
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
 
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
 
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).
 
У постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.
 
Разом з тим, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
 
Враховуючи зазначене, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів заявника та інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; у імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у забезпеченні позову, оскільки припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до подальшого ускладнення виконання потенційного рішення, є необґрунтованим та не підтвердженим жодними доказами.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гура Людмила Борисівна, про визнання недійсним договору іпотеки, договору купівлі-продажу нерухомого майна, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав - відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров