ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року          м.Дніпро         Справа №  904/2549/22
          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,
суддів Мороза В.Ф., Коваль Л.А.,
секретар судового засідання Крицька Я.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Писаренко Світлани Валентинівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 (повне рішення складено 13.01.2023, суддя Дупляк С.А.) у справі 
за позовом фізичної особи-підприємця Писаренко Світлани Валентинівни, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область 
до акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область 
про зобов`язання вчинити певні дії   
ВСТАНОВИВ:
          І. Короткий зміст і підстави позовних вимог
   Фізична особа-підприємець Писаренко Світлана Валентинівна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області  з позовом до акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", в якому просила зобов`язати відповідача припинити нарахування оплати з надання послуг з постачання теплової енергії приміщенню 40, що розташоване за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Ракітна, будинок 9, приміщення 40, власником якого є позивач; скасувати нараховану позивачу заборгованість у розмірі 173723,00 грн за постачання теплової енергії приміщенню 40, що розташоване за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Ракітна, будинок 9, власником якого є позивач.
          Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що актом від 21.03.2013 підтверджується факт відключення приміщення позивача від мереж теплопостачання, а тому нарахування плати за теплову енергію є неправомірним. 
          ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
          Рішення господарського суду мотивовано недоведеністю належними доказами факту відсутності теплопостачання за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Ракітіна, будинок 9, приміщення 40, зокрема, у спірний період з 01.11.2020 по 31.10.2021. Позивач не довела, що відключення спірного приміщення від мереж централізованого опалення здійснено нею в порядку, передбаченому Правилами, а не самостійно.
          ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
           3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
          Не погодившись із вказаним рішенням, фізична особа-підприємець Писаренко С.В. звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
          Аргументуючи апеляційну скаргу позивач посилається на недослідження судом першої інстанції усіх наявних у справі доказів, зокрема, наявний в матеріалах справи оптичний диск із відеозаписом. Через недослідження відеозапису, судом було помилково встановлено, що через розпломбування запірної арматури вузла обліку теплової енергії, розташованої у підвалі будинку 9 по вул.Ракітіна в м.Кривому Розі, усунуто перешкоду для подачу теплоносія до приміщення №40 у цьому ж будинку. Адже у самому приміщення розпломбування не відбулось і запірна арматура не була відкрита. 
           Судом першої інстанції помилково зазначено, що акт від 23.09.2020 складено трьома представниками відповідача та в присутності позивача. У той же час згідно вказаного акту представників відповідача було двоє і розпломбування відбувалось без присутності позивача. 
          Господарським судом неправильно встановлено факт розпломбування засувок у спірному приміщенні, оскільки розпломбування відбулось у підвалі будинку №9 по вул.Ракітіна в м.Кривому Розі, а не у приміщенні №40 цього ж будинку (диск з відеозаписом підтверджує наявність пломб).
           3.2 Доводи інших учасників справи
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.
          В обґрунтування своєї правової позиції відповідач вказує, що недослідження судом першої інстанції відеозапису, наданого скаржником разом із позовною заявою не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки даний відеозапис не має значення для справи. 
          Посилання скаржника на технічні описки в оскаржуваному рішенні не є підставою для його скасування, оскільки не впливає на суть встановлених судом першої інстанції обставин. 
          Відповідач наголошує, що відключення споживачі від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком №4 від 22.11.2005 процедури. У позивача відсутній законодавчо визначений пакет документів, необхідний при відключенні від мереж централізованого опалення.  
             ІV. Апеляційне провадження
             4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
           Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.02.2023 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Чередко А.Є., Коваль Л.А.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 відкладено  вирішення питання щодо прийняття апеляційним господарським судом певного процесуального рішення з розгляду даної апеляційної скарги після надходження матеріалів    справи з суду першої інстанції.    
           20.02.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 27.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Писаренко Світлани Валентинівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 04.04.2023 на 15 годин 00 хвилин. 
           04.04.2023 у судове засідання з`явилися представники позивача (в залі суду) та відповідача (поза межами приміщення суду), які надали відповідні пояснення.
           04.04.2023  у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
           4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами
           21.06.2012 між товариством з обмеженою відповідальністю “Промінвестальянс” (далі - продавець) та ОСОБА_1 (далі – покупець) був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення-магазину, за умовами п.1.1 якого  продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а  покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обумовлену грошову суму. Майно складається з нежитлового приміщення-магазина, вбудованого в перший поверх 4 поверхового житлового будинку загальною площею 226,5 кв.м (далі - нежитлове приміщення-магазин), яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Ногіна, будинок 9 (дев`ять), приміщення 40 (сорок).  За даними Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 34269691 від 25.05.2012 Комунального підприємства Дніпропетровської обласної Ради “Криворізьке бюро технічної інвентаризації” загальна площа нежитлового приміщення-магазина (вбудоване в перший поверх 4 поверхового житлового будинку) складає 225,5 кв. м.
          Право власності на нежитлове приміщення-магазин у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору, оскільки згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (п. 4.13 договору  від 21.06.2012).
          Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення-магазину від 21.06.2012 зареєстрований в електронному реєстрі 09.07.2012.          
          Право власності позивача на спірне приміщення виникло 09.07.2012, що підтверджується витягом № 34756463 від 09.07.2012.
          У 2013 році спірне приміщення використовувалося позивачем під розміщення магазину під назвою "Хмелько".
           21.03.2013 контролером акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" Удовік І.А. складено акт про припинення подачі теплоносія до приміщення магазину “Хмелько” за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Ракітіна, будинок 9, приміщення 40.
          У позовній заяві позивач стверджує, що опломбування теплових труб відбулося як у самому приміщенні 40 за вказаною адресою, так і у підвальному приміщенні будинку 9 за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Ракітіна. В підтвердження вказаних обставин позивачем надані відповідні фото.
          Відповідач заперечує дану обставини і наголошує, що акт контролера КПТМ “Криворіжтепломережа” від 21.03.2013 свідчить про те, що в кінці опалювального сезону 2012-2013 було припинено подачу теплоносія за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Ногіна (Ракітіна) буд.,9 прим.40, а спірне приміщення не було від`єднано від мереж централізованого опалення 21.03.2013.
           10.03.2014 між позивачем (надалі - споживач-покупець) та відповідачем (надалі - теплопостачальна організація-продавець) укладено договір №1622 купівлі-продажу теплової енергії.
          За цим договором теплопостачальна організація-продавець бере на себе зобов`язання постачати споживачеві-покупцю теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач-покупець зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими згідно чинного законодавства тарифами (цінами) в термін, передбачений цим договором (п.1.1 договору №1622).
          У додатку 1 до договору №1622 сторонами визначено обсяги та порядок постачання теплової енергії споживачу. 
          У додатку 3 до договору №1622 сторони узгодили дислокацію об`єктів, за яким послуги теплопостачання надаються до нежитлового приміщення за адресою вул.Ногіна, буд.9, прим.40, загальною площею 227,0 м.кв.
           4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
          Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
          Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
          За приписами ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
          Законодавець у частинах першій та другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановив, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
          Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
          Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.
          Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.
          Відповідно до частини першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
          Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
          Предметом спору у даній справі є вимога позивача про скасування нарахованої заборгованості за постачання теплової енергії.
          Колегія суддів враховує, що вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. 
          Водночас у цій справі позивачка вважає, що борг відсутній.
          У випадку порушення юридичною особою законодавства під час нарахування плати за централізоване постачання опалення споживач має право оскаржити у суді такі дії та вимагати провести відповідний перерахунок (близький за змістом висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 03.10.2018у справі № 529/613/17-ц).
          Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
          За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст.173 Господарського кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
          Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).
          В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
          Частиною 7 ст.179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
          Правовідносини з приводу постачання теплової енергії регулюються Законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги".
          Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції станом на 10.03.2014 - дату укладення договору №1622) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
          Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч.1 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
          Статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
          Теплогенеруюча організація   має  право  постачати  вироблену теплову  енергію  безпосередньо  споживачу  згідно   з   договором купівлі-продажу.  У    разі   якщо   така   організація   не   є теплотранспортуючою,  то  теплотранспортуюча  організація  не  має права  відмовити  теплогенеруючій  організації  у  транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи (ч.1 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" (в редакції станом на 10.03.2014 - дату укладення договору №1622). 
          За приписами ч.1 ст.24 Закону України "Про теплопостачання" споживач має право на  отримання обсягів   теплової  енергії  згідно  з  параметрами відповідно до договорів та стандартів.
          Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначені Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03 жовтня 2007 року (в редакції станом на 10.03.2014 - дату укладення договору №1622), відповідно до пункту 3 яких споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
          Пунктом 4 Правил №1198 визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва.
          Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч.6 ст.19  Закону України "Про теплопостачання").
          Розрахунки   за   спожиту  теплову  енергію  здійснюються на межі   продажу,   яка    є    межею    балансової    належності (відповідальності), відповідно  до  договору  на  підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами),  затвердженими  в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії  розраховується  відповідно  до теплового  навантаження, визначеного  у  договорі,  з урахуванням середньомісячної  фактичної  температури  теплоносія  в   теплових мережах     теплопостачальної     організації,    середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості  годин  (діб)  роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді (п.23 Правил №1198). 
          Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
          У разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом (ч.6 ст.26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). 
          Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
          Згідно зі ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
          Договір №1622 купівлі-продажу теплової енергії від 10.03.2014 в установленому законом порядку не розірваний, є чинним та обов`язковим до виконання сторонами.
           На виконання умов договору №1622 купівлі-продажу теплової енергії від 10.03.2014 відповідачем у період з 01.11.2020 по 31.10.2021 було поставлено позивачу теплову енергію, доказів зворотного матеріали справи не містять, позивачем не надано.
          Відповідно до п.11 Правил №1198 самовільне втручання в діючі системи теплопостачання і теплоспоживання забороняється. 
          Питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630  (чинними на момент виникнення спірних відносин) (далі - Правила) та Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України від 22.11.2005 № 4 (чинним на момент виникнення спірних відносин) (далі - Порядок).
          Відповідно до пунктів 24, 25 Правил споживач має право відмовитися від надання послуг центрального опалення, постачання гарячої води і водовідведення. Відключення споживача від мереж ЦО і ГВП здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
          Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення (пункт 26 Правил).
          У пунктах 2.1, 2.2 Порядку визначено, що для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг центрального опалення та гарячого теплопостачання орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу комісію для розгляду таких питань. Комісія після вивчення конкретних умов приймає рішення, яке оформлюється протоколом, витяг з якого надається заявникові. При позитивному рішенні комісії, заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального теплопостачання і відокремлення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання.
          Пунктами 2.5, 2.6, 2.7 Порядку передбачено, що відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця таких послуг та власника квартири або уповноваженої ним особи. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження відповідного акта сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого опалення.
          У даному випадку позивач не скористалась наданим їй правом на відмову від надання послуг централізованого опалення. Отже, відключення спірного приміщення здійснено позивачем самовільно. 
            Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
          Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
          Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
          За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що докази щодо отримання позивачем послуг з теплопостачання, є більш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування.
          З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що позивачем не спростовано правомірність дій відповідача щодо нарахування заборгованості за поставлену теплову енергію, місцевий господарський суд дійшов аргументованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
          Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на недослідження судом першої інстанції оптичного диску із відеозаписом, з якого, за твердженням скаржника, вбачається, що у самому приміщенні розпломбування не відбулось і запірна арматура не була відкрита.
          За приписами ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Наявний в матеріалах справи акт розмежування балансової належності теплових мереж, які знаходяться у Покровському районі за адресою вул.Ракітіна,9, від джерела теплопостачання КТЦ/ТК-212 і експлуатаційної відповідальності сторін між АТ "Криворізька теплоцентраль" та ОСББ "КР Ракітіна 9" свідчить про те, що межею розподілу балансової належності і експлуатаційної відповідальності сторін є зовнішні зрізи будівельної несучої конструкції будівлі на вводі теплових мереж в будівлю за адресою вул.Ракітіна, 9.
          Трубопроводи та устаткування теплопостачання до зовнішніх зрізів будівельної несучої конструкції ОСББ "КР Ракітіна 9" на вводі теплових мереж в будівлю знаходяться на балансі і обслуговуються АТ "Криворізька теплоцентраль".
          Трубопроводи та устаткування теплоспоживання після зовнішніх зрізів будівельної несучої конструкції ОСББ "КР Ракітіна 9" на вводі теплових мереж в будівлю знаходяться на балансу і обслуговуються ОСББ "КР Ракітіна 9".
          Отже, відповідач несе відповідальність за постачання теплової енерії та за експлуатацію теплової мереж до стіни будинку 9 по вул.Ракітіна.
           23.09.2020 представниками відповідача Рукавець І.А. та Литвиньок І.А. склали акт №358, з якого вбачається, що під час обстеження за адресою: вул.Ракітіна, 9/40 будинок 9,  встановлено, що засувки ПС-1 та ОС-2 розпломбовано. Даним актом зафіксовано факт розпломбування запірної арматури вузла обліку теплової енергії, розташованої у підвалі будинку 9 по вул. Ракітіна (Ногіна). Отже, у межах своєї експлуатаційної відповідальності відповідач вжив необхідні заходи для відновлення теплопостачання до приміщення позивача.
          При цьому, позивач не був позбавлений можливості вжити заходи щодо відновлення теплопостачання до спірного приміщення, шляхом розпломбування вентилів у цьому приміщенні. 
          За таких обставин, приймаючи до уваги, що до експлуатаційної відповідальності теплопостачальної організації не входить опломбування/розпломбування будь-якого технічного обладнання, наданий позивачем відеозапис із відображенням опломбованих вентилів у спірному приміщенні, не є належним доказом на підставі якого можна встановити обставини, які входять в предмет доказування у даній справі. 
          Колегія суддів погоджується із доводами скаржника про те, що судом першої інстанції помилково зазначено, що акт від 23.09.2020 складено трьома представниками відповідача та в присутності позивача.  Разом з цим, вказані обставини не призвели до прийняття неправильного рішення та не є підставою для його скасування.
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновку Європейського Суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
          У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.
          4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.
           4.5 Розподіл судових витрат
          Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
          Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
          У задоволенні апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Писаренко Світлани Валентинівни відмовити.
          Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі №904/2549/22 залишити без змін.
          Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

          Постанова складена у повному обсязі 10.04.2023

          Головуючий суддя                                         В.О.Кузнецов

          Судді                                                             А.Є.Чередко

                                                                      Л.А.Коваль