ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року 
м. Черкаси

Справа № 703/2645/18		
Провадження № 22-ц/821/472/23		
категорія 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г., 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;
відповідач:  ОСОБА_1 
представник відповідача – адвокат Трепак Олександр Іванович 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Трепака Олександра Івановича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Коваль А.Б., дата складання повного тексту не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» Савіхіна А.М. (далі - Банк) звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 04.09.2007 року уклали кредитний договір № DN81AR03110020.
Згідно договору Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 66250,00 грн. на термін до 03.09.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, передбачено умовами кредитного договору.
Зазначає, що відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № DN81AR03110020. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 25.05.2018 року має заборгованість 588578,18 грн., яка складається з: 45218,42 грн. – заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 159485,29 грн. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 12339,18 грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом; 371535,29 грн. – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином до стягнення становить 117018,42 грн., яка складається з наступного:
45218,42 грн. – заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
71800,00 грн. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом. 
В зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 117018,42 грн. за кредитним договором № DN81AR03110020 від 04.09.2017 року. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

19 березня 2019 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області цивільну справу АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Уманського міськрайонного суду для розгляду за територіальною підсудністю.
13 вересня 2019 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області відкрито провадження у цивільній справі АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, розгляд справи був призначений за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2019 року позов АТКБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 117018,42 грн. за кредитним договором № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року.
Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, а тому потребує захисту, шляхом стягнення з відповідача заборгованість в розмірі 117018,42 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У березні 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Трепак О.І. подав до апеляційного суду скаргу, в якій просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.11.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що 10.02.2012 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення, та просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04.09.2007 року № DN81AR03110020 в сумі 97236,02 грн. звернути стягнення на автомобіль ВАЗ-211540, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 . В позовній заяві Банк зазначив, що станом на 25.07.2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 04.09.2007 року № DN81AR03110020 становить 97236,02 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 47791,10 грн.; заборгованість по процентам – 26081,85 грн.; заборгованість по комісії – 5288,22 грн.; пеня – 15206,47 грн.; штраф (фіксована частина) – 250,00 грн.; штраф (процентна ставка) – 4618,38 грн.
За даним позовом Уманським міськрайонний судом ухвалено рішення від 06.06.2012 року, яким позовні вимоги Банку задоволено повністю. Рішення набрало законної сили 10.07.2012 року.
27.06.2018 року Банк знову звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.09.2007 року № DN81AR03110020 в сумі 117018,42 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 45218,42 грн., заборгованість за відсотками в сумі 71800,00 грн.
Проте, відповідач не погоджується з вимоги Банку в повному обсязі, оскільки звернувши стягнення на автомобіль, який належав ОСОБА_1 . Банк повністю або частково погасив заборгованість боржника, а тому заявлена сума боргу за кредитним договором в сумі 45218,42 грн., ніяким чином не може відповідати сумі боргу.
Крім того, відповідно до п. 7.1. Кредитного договору, строк дії визначено до 03.09.2014 року, а звернення Банку у 2012 році до суду з позовом про стягнення заборгованості змінило строк виконання за кредитним договором.
Разом з тим, АТ КБ «Приватбанк» пропустило строк позовної давності для звернення з даним позовом, оскільки при поданні Банком позову у 2012 року відбулося переривання строку позовної давності і новий його перебіг розпочався із 11.02.2012 року та закінчився 11.02.2015 року, у той час як АТ КБ «Приватбанк» звернулося з даним позовом тільки 27.06.2018 року, тобто через 3 роки 4 місяці 16 днів, після закінчення строку позовної давності.
В зв`язку з вищевикладеним просить суд у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.
У разі не встановлення судом підстав для відмови у задоволенні позову Банку, просить застосувати до даного позову наслідки пропуску позивачем строку загальної позовної давності.
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в розмір 2643,00 грн. та витрати за надання правничої допомоги адвоката в сумі 4000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

1.Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний довір від 04.09.2007 року № DN81AR03110020, за яким Приватбанк зобов`язався надати кредит на термін до 03.09.2014 року, у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 66250,00 грн. на наступні цілі: 44500,00 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR03110020 від 04.09.2007 р., договором особистого страхування № DN81AR03110020 від 04.09.2007 на строк до 03.09.2008 у сумі 2269,50 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3560,00 грн. та у розмірі 15886,50 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору (а.с. 9-11).
Відповідно до п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає ВАЗ 211540-110-20, ХТА21154074445646, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено повністю.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року в сумі 97236,02 грн. передати в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно, яке зазначено у договорі застави рухомого майна № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року, а саме автомобіль ВАЗ, модель: 211540-110-20, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий сєдан, № кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 .
Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель: 211540-110-20, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий сєдан, № кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 68-69).
Вказаним вище рішенням встановлено, що свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 25.07.2011 року має заборгованість –97236,02 грн., яка складається з наступного: 45791,10 грн. - заборгованість за кредитом; 26081,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5288,22 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 15206,47 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафів відповідно до умов кредитного договору: 250 грн. – штраф (фіксована частина); 4618,38 грн. - штраф (процентна складова).
04.09.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ПриватБанк» і відповідач уклали договір застави рухомого майна, згідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 211540-110-20, рік випуску: 2007.
Отже, у лютому 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом про звернення стягнення за кредитним договором.
Колегія суддів зазначає, що звернувшись в лютому 2012 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, ПАТ КБ «Приватбанк» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року № 61-35507ск18
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи заборгованість за кредитним договором в розмірі 117018,42 грн. суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань по поверненню коштів за кредитним договором не виконує, доказів про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення такої заборгованості у добровільному порядку суду не надано. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Отже, як було вже встановлено, рішенням Уманським міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2012 року було звернено стягнення на предмет застави, проте, в матеріалах справи відсутні докази про виконання чи не виконання рішення суду.
Крім того, відсутні дані, що після 2012 року позивач звертався з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі залишку заборгованості, після реалізації автомобіля.
Відповідно до положень ст. 19  Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
З наведеної норми слідує, що на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням може бути використане забезпечувальне майно.
Однак, позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.06.2012 року по справі № 2/2318/704/2012 на теперішній час відповідачем ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року в повному обсязі не погашена.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2012 року по справі № 2/2318/704/2012 на теперішній час відповідачем ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року ним в повному обсязі не погашена, виключає можливість стягнення заборгованість за даним кредитним договором, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що неможливо встановити із розрахунку заборгованості за договором № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 25.05.2018 року, який позивач надав до суду першої інстанції, про погашення заборгованості після реалізації автомобіля, та яка реальна сума заборгованості. 
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.
При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України.
Відповідно до положень ст. 19  Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави..
З наведеної норми слідує, що на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням може бути використане забезпечувальне майно.
Зважаючи на те, що  кредитор обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет застави на підставі рішення суду, доказів не надав, що у встановлені законом строки рішення суду до примусового виконання звернув, вимог про стягнення залишку  заборгованості не пред`явив, тому відсутні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 має прострочене грошове зобов`язання.
Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання ОСОБА_1 рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.06.2012 року по справі № 2/2318/704/2012 та факту наявності на теперішній час у останнього заборгованості перед позивачем, то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати стягнення з відповідача на його користь суму боргу за кредитним договором № DN81AR03110020 від 04.09.2007 року у розмірі 117018,42 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що заявлені АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованість є доведеними.
Оскільки відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.
З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорене іншою особою.
Однак, апеляційним судом не встановлено порушення ОСОБА_1 прав позивача АТ КБ «ПриватБанк» й судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права.
Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Що стосується позовної давності, яка заявлена апелянтом при подачі апеляційної скарги.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції, яке ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення нового рішення про відмову в стягнення заборгованості за кредитним договором.
Що стосується витрат на правничу допомогу, колегія судді зазначає наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду представником відповідача – адвокатом Трепак О.І. надано: - ордером на надання правничої (правової) допомоги адвоката від 27.02.2023 року (а.с. 57), квитанцію до прибуткового касового ордеру № 7 від 24.02.2023 року на суму 4000,00 грн. (а.с. 58).
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Трепак О.І., з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 2643,00 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Трепака Олександра Івановича - задовольнити.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  судовий збір в сумі 2643,00 грн. та витрати правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., а всього 6643,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 19 квітня 2023 року.

Головуючий                                                                В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        Л.І. Василенко

                                                                                О.В. Карпенко