ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 р.	Справа № 440/7133/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2022, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, по справі № 440/7133/22
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)      третя особа             Головне управління Держеокадастру у Полтавській області 
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166;
- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 2481,00 грн. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 частково задоволено позов.
Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Лукмасла Миколи Миколайовича від 12 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження №69079166.
У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовлено. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовну вимогу щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2 481 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що він зазнав розчарувань та незручностей, що кваліфікуються як такі, що завдають йому моральної шкоди від винесення неправомірної та незаконної постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Лукмасла Миколи Миколайовича від 12 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження №69079166. Зокрема, при розгляді, при веденні виконавчого провадження та реалізації його конституційного права, яке зобов`язує відповідача до здійснення належного урядування, та час який він витратив на звернення до суду для відновлення своїх порушених прав щодо вирішення зазначеного питання по суті. Задоволення первинної позовної вимоги є преюдиційним фактом доведеності здійснення неправомірних дій та рішень з боку суб`єкта владних повноважень по відношенню до нього, як громадянина України. Вважає, що судом першої інстанції не було належним чином враховано вимоги приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, при прийнятті рішення в оскаржуваній частині. 
Позивач подав до суду пояснення до апеляційної скарги, в якому просив суд апеляційної інстанції здійснити розгляд апеляційної скарги без його участі та задовольнити апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути поданий на погодження проект землеустрою, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр-Зем-Ресурс", щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 13,0 га в адміністративних межах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області у відповідності до вимог статті 186-1 Земельного кодексу України (а.с. 44-55).
20.04.2022 Верховний Суд на виконання цієї постанови видав виконавчий лист №440/2314/19 (а.с. 61 - зворот). 
23.05.2022 ОСОБА_1 звернувся до ВПВР УЗПВР у Полтавській області із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 61).
Того ж дня державний виконавець ВПВР УЗПВР у Полтавській області відкрив виконавче провадження №69079166 (а.с. 62). 
28.06.2022 боржник листом вих. №31-16-0.6-1346/2-22 повідомив ОСОБА_1 про те, що Законом України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (набрав чинності 27.05.2022) статтю 186-1 Земельного кодексу України виключено, а чинним законодавством не передбачено необхідність погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та/або користування з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (а.с. 6, 39). Також боржник зазначив, що експерт державної експертизи ОСОБА_2 звільнена з посади наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 19.03.2021 №157-к. 
Листом від 30.06.2022 вих.№11-16-0.6-1389/2-22 Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомило державного виконавця про виконання постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 шляхом направлення стягувачу листа від 28.06.2022 №31-16-0.6-1346/2-22 (а.с. 36-37, 63).
22.07.2022 за вих.№1536-3 державний виконавець надіслав боржнику вимогу про виконання судового рішення /а.с. 38, 65/.
Листом від 09.08.2022 за вих.№11-16-0.164-2111/15-22 Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомило державного виконавця, що постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №440/2314/19 слід вважати виконаною шляхом направлення стягувачу листа від 28.06.2022 №31-16-0.6-1346/2-22, оскільки Законом від 28.04.2021 №1423-ІХ із Земельного кодексу України виключено статтю 186-1, внаслідок чого положення про необхідність погодження з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та/або користування втратили чинність (а.с. 33-35, 66-67).
12.08.2022 державний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження №69079166 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 68). 
Не погодившись з постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця були відсутні достатні правові підстави для закінчення виконавчого провадження згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII. 
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2481,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не містить посилань на конкретні фактичні дані, що свідчили б про завдання позивачу моральних страждань внаслідок прийняття державним виконавцем спірної постанови, а долучені до позовної заяви письмові докази так само не свідчать про те, що відповідні моральні страждання мали місце та що їх завдано саме відповідачем. 
У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 6 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно п. 6 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
У відповідності до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4  визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей  440  і  450 ЦК  шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.
Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини першої ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, посилається на неправомірність дій відповідача, що полягає у прийнятті постанови державного виконавця від 12.08.2022 про закінчення виконавчого провадження №69079166.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що вказаною неправомірною дією відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативному для нього явищі, а саме: він зазнав розчарувань та незручностей. 
Однак, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю безпосередньо відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідача, передбачених частиною другою статті 23 ЦК України. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.
Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Оскільки позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та заявленою моральною шкодою в розмірі 2 481 грн., як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 481 грн. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 по справі  № 440/7133/22 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 по справі                           № 440/7133/22  залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва