Постанова
Іменем України
 
01 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 696/220/21
 
провадження № 61-2354св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Галина Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2022 року 
у складі судді Білопольської Н. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2021 року  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., про визнання заповіту недійсним.
 
Позов мотивований тим, що позивачі є дочками ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
З метою отримання спадщини ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та дізнались про існування заповіту від 15 березня 2018 року, яким ОСОБА_5 усе своє майно заповів ОСОБА_3 .
 
Посилаючись на стан здоров`я їхнього батька, який часто хворів, переніс декілька інфарктів, стояв на обліку у лікаря-психіатра у зв`язку з розладами психіки та поведінки, позивачки вважали, що заповіт підлягає визнанню недійсним. Вони сумніваються у вільному волевиявленні ОСОБА_5 щодо складення заповіту на ім`я ОСОБА_3 , оскільки батько не міг з власної волі скласти заповіт на користь відповідачки.
 
За таких обставин  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили визнати недійсним заповіт на ім?я ОСОБА_3 , посвідчений 15 березня 2018 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г. В.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Кам?янського районного суду Черкаської області від 15 вересня 
2022 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, позовні вимоги задоволено.
 
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 , складений на користь 
ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г. В. 15 березня 2018 року, який зареєстрований 
в реєстрі за № 287.
 
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати, а саме: витрати зі сплати судового збору в сумі 1 816,00 грн; витрати, пов?язані з проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи, в сумі 13 213,90 грн та витрати з оплати професійної правничої допомоги в сумі 
10 000,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки висновком судово-психіатричної експертизи від 08 квітня 2022 року № 98 встановлено, що 
у ОСОБА_5 на момент укладення спірного заповіту від 15 березня 
2018 року на ім`я ОСОБА_3 виявлялися прояви хронічного стійкого психічного розладу, через що він не міг усвідомлювати значення своїх дій 
і керувати ними, наявні підстави для визнання спірного заповіту недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
11 лютого 2023 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року і ухвалити нове рішення, яким 
у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що наявність у ОСОБА_5 психічних розладів на момент складання заповіту визначити та підтвердити неможливо, оскільки це судження експерта є лише припущенням. Результат експертизи, проведеної у цій справі, фактично є недопустимим доказом та суперечить іншим доказам у справі. Суди не взяли до уваги покази свідків.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі 
№ 496/4851/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 
02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 06 вересня 2021 року у справі № 496/2925/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
29 квітня 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив, у якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень виважено, всебічно, повно і об?єктивно врахували всі докази у справі: пояснення сторін, свідків, численну медичну документацію стосовно захворювань спадкодавця, а також висновки посмертної судової психіатричної експертизи, яка в цій категорії справ є обов?язковою та повністю узгоджується 
з іншими доказами у цій справі.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року ОСОБА_3 поновленострок на касаційне оскарження рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Кам?янського районного суду Черкаської області.
 
28 квітня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є дочками ОСОБА_5 
 
15 березня 2018 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г. В. та зареєстрований в реєстрі за № 287, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 .
 
Згідно з повідомленням Кам`янської центральної районної лікарні Черкаської області від 16 січня 2019 року № 01-09/60 ОСОБА_5 перебував на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з 01 грудня 2017 року з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку 
у вигляді психоорганічного синдрому, змішаний варіант.
 
Згідно з повідомленням Кам`янської центральної районної лікарні Черкаської області від 31 березня 2021 року № 01-12/161 ОСОБА_5 був консультований лікарем-психіатром і йому був встановлений діагноз: розлади психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку у вигляді психоорганічного синдрому, змішаний варіант легко вираженого. 
ОСОБА_5 було запропоновано з`явитися до лікаря-психіатра для лікування та поставлено на консультативний облік. Оскільки хворий не з`явився до лікаря-психіатра, то облік було скасовано. ОСОБА_5 самостійно до лікаря-психіатра за медичною допомогою не звертався. У лікаря-невропатолога на диспансерному обліку не перебував, за медичною допомогою не звертався.
 
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 08 квітня 2022 року 
№ 98, складеним експертами КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» відділення СПЕК, у ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення правочину, а саме заповіту від 
15 березня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., виявлялися прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі органічного психічного розладу на фоні серцево-судинного захворювання 
з психопатологічними продуктивними маячними і дефіцитарними інтелектуально-мнестичними розладами (F-06.2 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що він не міг усвідомлювати значення своїх дій 
і керувати ними. Початковий неврозоподібний стан вказаного захворювання, за даними медичної документації, відмічався у підекспертного у 2012 році. 
У зв`язку з недостатністю анамнестичних даних неможливо встановити, із якого конкретно часу почався етап захворювання з психопатологічною симптоматикою, з маячними ідеями, але наявність вказаної психопатологічної симптоматики встановлено на момент укладення оспорюваного правочину.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Звертаючись до суду із позовом, позивачки вказували на невідповідність змісту заповіту, складеного 15 березня 2018 року, волевиявленню заповідача, його внутрішній волі у зв`язку з наявністю у нього психічних розладів станом на момент вчинення оспорюваного правочину.
 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
 
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка 
у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила 
у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, 
а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала 
у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так 
і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 
2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі 
№ 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15.
 
Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності 
з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 
17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. 
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Встановлено, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 
08 квітня 2022 року № 98, складеним експертами КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» відділення СПЕК, 
у ОСОБА_5 станом на час укладення заповіту 15 березня 2018 року були прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі органічного психічного розладу на фоні серцево-судинного захворювання з психопатологічними продуктивними маячними і дефіцитарними інтелектуально-мнестичними розладами (F-06.2 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що він не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, встановивши, що ОСОБА_5 за своїм психічним станом на час укладення заповіту 15 березня 2018 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_5 був здоровим і не мав жодних психічних розладів, є безпідставними, оскільки спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи від 08 квітня 2022 року № 98, складеним експертами КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» відділення СПЕК.
 
Аргументи заявника про неврахуваннями судами висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлених фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 
10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 вересня 
2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 
2022 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська