Постанова                                              
Іменем України                                 
 
31 травня 2023 року         
м. Київ
                
справа № 307/2598/20
провадження № 61-689св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В.,               Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2021 року у складі судді Бобрушко В. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня                   2021 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та 3 % річних,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:
- стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі -                 АТ КБ «ПриватБанк») на свою користь на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення із 03 жовтня                         2019 року до 03 січня 2020 року у розмірі 73 865,14 доларів США, що еквівалентно курсу Національного банку України у гривні станом на день ухвалення рішення;
- стягнути з банку на свою користь 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за договором від 08 січня 2014 року № SAMDNWFD0070053217700 у розмірі                                 202,35 доларів США.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 08 січня                          2014 року між нею та банком було укладено договір (вклад «Стандарт»)                                                          № SAMDNWFD0070053217700, згідно з умовами якого вона передала банку грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі.
Вклад був оформлений 08 січня 2014 року, сума вкладу 24 000 доларів США, вклад оформився на строк 366 днів - до 08 січня 2015 року включно, банк відкриває особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад, на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 10 % річних, відсотки по вкладу зараховуються на рахунок/карту № НОМЕР_1 , період нарахування відсотків на вклад -                      1 місяць.
На виконання умов договору внесла кошти на депозит у сумі 24 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 08 січня 2014 року.
Неодноразово зверталася до банку із вимогами про повернення вкладу, внесеного на підставі договору, разом із нарахованими відсотками.
Крім того, вона зверталася до банку із письмовою вимогою від 20 квітня 2015 року про повернення вкладу за договором № SAMDNWFD0070053217700 разом із нарахованими відсотками. 
21 квітня 2015 року звернулася до суду з позовом до банку про зобов`язання вчинити певні дії. 
Рішенням Тячівського районного суду від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, зобов`язано банк видати                       ОСОБА_1 одноразовою операцією через касу належні їй валютні кошти за договором від 08 січня 2014 року № SAMDNWFD0070053217700 із нарахованими відсотками в розмірі 27 280,44 доларів США.
Державним виконавцем Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області 10 березня 2017 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 50979471 за виконавчим листом                             № 307/1451/15-ц у зв`язку з неможливістю його виконання.
ОСОБА_1 04 квітня 2017 року звернулась до Тячівського районного суду Закарпатської області із позовом до банку про стягнення коштів за договором                               № SAMDNWFD0070053217700 від 08 січня 2015 року, рішенням якого від 02 серпня 2017 року у справі № 307/955/17 її позов задоволено у повному обсязі.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 квітня 2017 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 24 000 доларів США залишено в силі постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року.
Тячівським районним судом Закарпатської області 16 квітня 2019 року було видано виконавчий лист у справі № 307/955/17 за позовом ОСОБА_1 до банку про стягнення грошових коштів.
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 травня                    2019 року у справі № 307/955/17 стягнуто з банку на користь ОСОБА_1                         3 871,56 доларів США відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт»                  від 08 січня 2014 року № SAMDNWFD0070053217700, із яких: 2 406,58 доларів                  США - 10 % річних на суму вкладу за період із 08 січня 2014 року до 08 січня                 2015 року; 68,38 доларів США - 1 % відповідно до пункту 11 договору за період                з 09 січня 2015 року до 22 квітня 2015 року; 1 396,60 доларів США - 3 % річних від простроченої суми за період із 23 квітня 2015 року до 31 березня 2017 року.
Незважаючи на викладене, рішення суду тривалий час не виконувалось, вона не могла користуватися грошовими коштами, які їй належать, тому вважає, що до спірних правовідносин належить застосувати положення часини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і нарахувати пеню за кожний день прострочення із урахування строків спеціальної позовної давності. 
Ціна послуги (сума коштів, яку відповідач повинен був повернути, виконавши вимоги ОСОБА_1 ) - 26 474,96 доларів США, що складається із 24 000 доларів США - сума вкладу, 2 406,58 доларів США - 10 % річних на суму вкладу за період із 08 січня 2014 року до 08 січня 2015 року; 68,38 доларів США - 1 % відповідно до пункту 11 договору за період з 09 січня 2015 року до 22 квітня 2015 року. Кількість днів прострочення із 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року - 93 дні                               (26 474,96 доларів США * 3/100 * 93 = 73 865,14 доларів США).
Таким чином, пеня за прострочення виконання надання послуги відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» становить    93 дні - з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року складає 73 865,14 доларів США.
Також відповідач має сплатити їй суму боргу за договором                                                                                      № SAMDNWFD0070053217700 саме з урахуванням 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року - 93 дні, що складає 202,35 доларів США.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Тячівський районний суд Закарпатської області рішенням від 22 квітня 2021 року позов задовольнив частково.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України в розмірі 76,12 доларів за період з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 742 823,84 грн заборгованості за пенею за період з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року.
В решті позову відмовив.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 7 449,60 грн судового збору.
Стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України місцевий суд виходив з того, що з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 органами державної виконавчої служби 01 листопада                2019 року частково стягнуто заборгованість в сумі 663 182,02 грн, що еквівалентно                                      24 000 доларів США, тому вимоги про стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року підлягають частковому задоволенню.
Стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 742 823,84 грн заборгованості за пенею суд першої інстанції виходив з того, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Розмір пені значно перевищує розмір стягнутих з відповідача коштів, тому суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшив її розмір. 
Закарпатський апеляційний суд постановою від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2021 року залишив без змін. 
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення не встановлено.
Рішення місцевого суду в частині стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України в апеляційному порядку не переглядалося. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
АТ КБ «ПриватБанк» у січні 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 квітня                 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.
Оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення                         3 % річних на підставі статті 625 ЦК України змінити та зменшити їх розмір                                   до 57,20 доларів США.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції ухвалюючи судове рішення застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17-ц та у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19, згідно з якими після розірвання договору банківського вкладу до таких правовідносин не застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
Також апеляційний суд застосував норми права статей 651-654 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі                                      № 727/898/19.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/955/17, яким стягнуто на користь позивача суму депозиту було виконано позивачем в примусовому порядку 01 листопада 2019 року, тому стягнута сума 3 % річних є неправильною.
Стягнута судом сума судового збору у розмірі 7 449 грн є неправильною, оскільки непропорційна до розміру задоволених позовних вимог.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 лютого 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Тячівського районного суду Закарпатської області.
Справа № 307/2598/20 надійшла до Верховного Суду 18 квітня 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 29 червня 2022 року справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Верховний Суд ухвалою від 06 липня 2022 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21).
Верховний Суд ухвалою від 10 травня 2023 року поновив касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», 08 січня 2014 року було укладено договір (вклад «Стандарт»)                                        № SAMDNWFD0070053217700, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку грошові кошти в сумі 24 000 доларів США для розміщення на депозитному рахунку на строк до 08 січня 2015 року, на який банк протягом місяця мав нараховувати                                  10 % річних.
Згідно з постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року у цивільній справі                    № 307/955/17 касаційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 14 листопада                 2017 року скасовано, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області                 від 02 серпня 2017 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 24 000 доларів США вкладу залишено в силі, в іншій частині рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 серпня 2017 року скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Тячівським районним судом Закарпатської області 16 квітня 2019 року у цивільній справі за № 307/955/17 видано виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 24 000 доларів США.
Тячівським районним судом Закарпатської області 11 грудня 2019 року у цивільній справі за № 307/955/17 видано виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 871,56 доларів США відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 08 січня 2014 року                                        № SAMDNWFD0070053217700, з яких: 2 406,58 доларів США - 10 % річних на суму вкладу за період з 08 січня 2014 року до 08 січня 2015 року; 68,38 доларів США -                      1 % відповідно до пункту 11 договору за період з 09 січня 2015 року до 22 квітня 2015 року та 1 396,60 доларів США - 3 % річних від простроченої суми за період                     з 23 квітня 2015 року до 31 березня 2017 року.
Згідно з постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції міста Києва від 22 травня 2019 року відкрито виконавче провадження серії ВП № 59175825 з виконання виконавчого листа, виданого 16 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі                                  № 307/955/17 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1                     24 000 доларів США.
Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України                             16 червня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанні виконавчого листа № 307/955/17, виданого 16 квітня 2019 року щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1                               24 000 доларів США, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. 
Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 26 березня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 61646940 по примусовому виконанню виконавчого листа № 307/955/17, виданого 11 грудня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області, щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 871,56 доларів США - відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 08 січня 2014 року № SAMDNWFD0070053217700, з яких:                  2 406,58 доларів США - 10 % річних на суму вкладу за період з 08 січня 2014 року до 08 січня 2015 року; 68,38 доларів США - 1 % відповідно до пункту 11 договору за період з 09 січня 2015 року до 22 квітня 2015 року та 1 396,60 доларів США -                3 % річних від простроченої суми за період з 23 квітня 2015 року до 31 березня                 2017 року. 
Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 01 вересня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанні виконавчого листа                            № 307/955/17, виданого 11 грудня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь                       ОСОБА_1 3 871,56 доларів США, у зв`язку зі сплатою боргу.
Згідно з листом Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень від 05 травня 2020 року за № 4067/12117-33-20/20.1 у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження № 59175825 з примусового виконання виконавчого листа № 307/955/17, виданого 16 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 24 000 доларів США. 
Відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті № 36 від 17 квітня                    2020 року кошти в розмірі 24 000 доларів США перераховано стягувачу.
Відповідно до платіжного доручення від 27 серпня 2020 року за № 25931 Печерським районним відділом ДВС перераховано ОСОБА_1 стягнуті кошти в розмірі 106 026,54 грн.
Судами з наданої відповідачем виписки по рахунку № НОМЕР_2                                                    АТ КБ «ПриватБанк» за період з 02 квітня 2020 року до 02 квітня 2020 року встановлено, що 02 квітня 2020 року здійснено платіж в розмірі 120 323,38 грн, з призначенням «спис. по зведеному вик. провадженню № 60933345 зг. вик. документів. Стягувач - Печерськ. РВ ДВС м. Києва Центр. міжрег. упр. Мін. юст., код банку 820172».
З наданої відповідачем виписки по рахунку № НОМЕР_2                                                АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 листопада 2019 року до 01 листопада 2019 року судами також встановлено, що 01 листопада 2019 року здійснено платіж в розмірі 663 182,02 грн з призначенням «спис. зг в/л Тячів. р/с Закарп. обл. від 16.04.2019                   № 307/955/17 на кор. ОСОБА_1 ; в./збір та витрати вик. пров. зг. пост                              № 59175825. Стяг. - Мінюст Укр., код банку 820172».
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційноїскарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені у повній мірі не відповідають, з огляду на таке.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).
За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована у базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
У пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи № 199/3152/20 до розгляду (провадження 14-224цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі                    № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині. Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від конкретної постанови в конкретній справі, а від правового висновку щодо застосування норм процесуального чи матеріального права, а тому незазначення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) відступу від конкретної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) не свідчить, що правова позиція, яка є аналогічною тій, яка вже висловлена, є чинною.
У касаційній скарзі заявник посилався, зокрема, на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17-ц.
З урахуванням того, що одним з основних доводів касаційної скарги було питання щодо розміру стягненої з відповідача пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» Верховний Суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку - навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.
Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.
Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні вищевказаних законів, але не в розумінні ЦК України.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).
У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.
При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня       2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Тобто сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вирішуючи спір у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), до вирішення якої зупинялося провадження у справі, яка переглядається касаційним судом, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року, з урахуванням наведеного, вважала помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі три проценти від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Разом із цим, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі             № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У справі, яка Верховним Судом переглядається, установлено, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 травня 2019 року у справі № 307/955/17 стягнуто з банку на користь ОСОБА_1 3 871,56 доларів США відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 08 січня 2014 року                   № SAMDNWFD0070053217700, із яких: 2 406,58 доларів США - 10 % річних на суму вкладу за період із 08 січня 2014 року до 08 січня 2015 року; 68,38 доларів США -                  1 % відповідно до пункту 11 договору за період з 09 січня 2015 року до 22 квітня 2015 року; 1 396,60 доларів США - 3 % річних від простроченої суми за період                        із 23 квітня 2015 року до 31 березня 2017 року.
Незважаючи на викладене, рішення суду тривалий час не виконувалось,                     ОСОБА_1 не могла користуватися грошовими коштами, які їй належать, тому вважає, що до спірних правовідносин належить застосувати положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і нарахувати пеню за кожний день прострочення із урахування строків спеціальної позовної давності. 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі              № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обчислену саме за період з 19 липня 2016 року                              по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені, з урахуванням положень частини третьої статті 400 ЦПК України.
Отже, суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про те, що банк за неналежне надання послуг несе відповідальність передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, оскільки у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу між сторонами припинено споживчі правовідносини, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, так як проценти нарахуванню не підлягали.
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 742 823,84 грн заборгованості за пенею на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року підлягають скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у їх задоволенні з наведених вище підстав. 
Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині стягнення                      з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 7 449,60 грн судового збору.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України в апеляційному порядку не переглядалося, тому не може бути предметом перегляду касаційним судом.
 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги та ухвалення нового судового рішення в частині вирішення позовних вимог                             ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за пенею.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).
Враховуючи те, що ОСОБА_1 в силу положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 20 563,68 грн підлягає компенсації АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за пенею за період з 03 жовтня 2019 року до 03 січня 2020 року та в частині розподілу судових витрат скасувати і прийняти в цих частинах нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені відмовити.
Судові витрати, понесені Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» за подання апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі                    20 563 (двадцять тисяч п`ятсот шістдесят три) гривні 68 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                      
 
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:І. В. Литвиненко     Є. В. Петров    В. В. Сердюк   В. А. Стрільчук |