ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2023 року	Львів	Справа № 460/34867/22 пров. № А/857/4423/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Святецького В.В., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року (судді Нор У.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне) у справі №460/34867/22 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12.10.2022 звернувся в суд з позовом до Національної поліції України в якому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2021 по 13.09.2022 у розмірі 200000 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 01.04.2021 по 13.09.2022. Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2021 по 13.09.2022 в сумі 85301,03 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Національна поліція України подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу у Національній поліції України.
Наказом Національної поліції України від 30.03.2021 №385 о/с «По особовому складу» полковника поліції ОСОБА_1 , помічника Голови організаційно-аналітичного відділу Департаменту забезпечення діяльності Голови, звільнено зі служби в поліції за п.2 (через хворобу) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31.03.2021.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі №460/15644/21, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку за 2019 та 2020 роки. Зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 діб, невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 15 діб.
На виконання вказаного рішення відповідачем нараховано та виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку в сумі 85200,93 грн., що підтверджується довідкою банку від 11.10.2022, долученою до матеріалів справи.
Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вказала, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 14.09.2022, вказана обставина підтверджується банківською довідкою і сторонами не заперечується, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки з 01.04.2021 по 13.09.2022, обраховану відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
За пунктом 8 вищеназваного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .
Частинами 1, 2 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №260).
Оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження служби та виплати грошового забезпечення поліцейським, питання порядку проведення остаточного розрахунку при звільненні та відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.
Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Таким чином, при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі №460/15644/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено, а на його виконання відповідачем нараховано та виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку в сумі 85200,93 грн., що підтверджується довідкою банку від 11.10.2022, долученою до матеріалів справи.
Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 200000 грн. за час затримки з 01.04.2021 по 13.09.2022 виплати при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористану відпустку.
Судом встановлено, що позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення за лютий 2021 року (54138,99 грн) та за листопад 2021 року (54138,99 грн), що становить два місяці,  які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати, суму 108277,98 грн.
Вказані місяці налічують 59 календарних днів. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 108277 : 59 = 1835,22 грн/день, а період з 01.04.2021 по 13.09.2022 складає 166 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення, становить 304646,52 грн (1835,22 грн х 166 дні).
Між тим, в порівнянні із визначеною сумою недоплаченої грошової компенсації за невикористану відпустку (85200,93 грн), вищевказані розрахункові суми (304646,52 грн) не можна вважати співмірними, оскільки такі в декілька разів перевищують суму недоплаченої індексації.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Поряд з цим, суд враховує, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 85200,93 грн. / 304646,52 грн. (недоплачена сума грошової компенсації за невикористану відпустку /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,28.
Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 1835,22 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,28 х 166 (робочі дні затримки розрахунку) = 85301,03 грн.
Відтак, врахувавши співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, фактично заявленими позовними вимогами, колегія суддів погоджується із нарахованою сумою щодо стягнення на користь позивача 85301,03 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 28.01.2021 у справі №580/2427/19, від 20.05.2021 у справі №380/3007/20 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національної поліції України - залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року у справі №460/34867/22 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Святецький

                                                                                            В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 12.06.2023