П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  420/3422/21                                          Головуючий у 1-й інстанції:  Попова Оксана Гнатівна 
Суддя-доповідач:  Кузьмишин В.М. 
24 травня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьмишина В.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Боровицького О. А. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової академії (м.Одеса) на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом Військової академії (м.Одеса) до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
Описова частина.
          Короткий зміст позовних вимог.
          У березні 2021 року Військова академія (м.Одеса) звернулася до адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з нього витрати, пов`язані із утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 787767,12 грн.
          Короткий зміст судових рішень.
          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року заяву відповідача задоволено та постановлено передати дану адміністративну справу для розгляду за територіальною підсудністю до Житомирського окружного адміністративного суду.
          Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року, залишеного без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової академії (м. Одеса) витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, у розмірі 164554,51 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          Постановою Верховного Суду від 29.11.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року у справі №420/3422/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду.
          Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
          Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
          Не погодившись із судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
          Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.
          Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує  її доводи та просить оскаржуване рішення залишити без змін.
          Рух справи у суді апеляційної інстанції.
          Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку письмового провадження.
          Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
          Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,26 липня 2016 року між Міністерством оборони України та молодшим сержантом ОСОБА_1 укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - Контракт).
          Згідно із абзацом 6 пункту 1 Контракту курсант узяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить службу (навчання), для проходження військової служби на посадах офіцерського складу в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.
          З 26 липня 2016 року курсанта ОСОБА_1 було зараховано на перший курс Військової академії денної форми навчання.
           16 лютого 2021 року на підставі наказу начальника Військової академії № 33 курсанта молодшого сержанта ОСОБА_1 відраховано з навчання у Академії  за академічну неуспішність та згідно з наказом № 12-РС від 16 лютого 2021 року відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнено з військової служби у запас за підпунктом "ж" (у зв`язку з систематичним невиконання умов контракту), з 16 лютого 2021 року виключено із списків особового складу академії.           Відповідно до довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 у Військовій академії, від 16 лютого 2021 року № 1/55/280 вони складають: по грошовому забезпеченню - 622212,61 грн; по продовольчому забезпеченню - 99285,60 грн; по речовому забезпеченню - 22224,06 грн; по медичному забезпеченню - 11138,93грн; по оплаті комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв - 31905,92 грн.; з вказаним розрахунком позивач ознайомлений 18 лютого 2021 року.
Мотивувальна частина.
          Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. (далі Закон № 2232-XII)
          За правилами ч.3 та 5 ст.25 Закону № 2232-XII зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань; з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону.
          Відповідно до ч.10 ст.25 Закону № 2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
          На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 затверджений Порядок № 964, згідно з п. 3, 4 якого відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
          Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.
          Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534 (далі Порядок розрахунку витрат).
          Відповідно до пункту 2.1 Порядку розрахунку витрат відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат, окрім іншого, на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, медичне забезпечення та оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
          Згідно із пунктом 2.1.1 Порядку розрахунку витрат витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
          Відповідно до пункту 2.1.2 Порядку розрахунку витрат витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.
          За змістом пункту 2.1.4 Порядку розрахунку витрат витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях.
          Приписами пункту 2.1.5 Порядку розрахунку витрат визначено, що витрати на перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад визначаються виходячи з фактичних витрат, пов`язаних з оплатою транспортних послуг (вартість квитків, зборів та платежів, постільної білизни тощо).
          Відповідно до пункту 2.1.6 Порядку розрахунку витрат до спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.
          Відповідачем надані відповідні розрахунки витрат, пов`язаних з навчанням позивача.
          Як зазначалось вище, відмовляючи в позові, суд першої інстанції послався, зокрема на те, що відповідач є учасником бойових дій, а тому звільнений від оплати за навчання.
          Згідно з частиною сьомою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII) держава забезпечує учасникам бойових дій, зазначеним у пункті 19 частини першої статті 6 цього Закону, та їхнім дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах
          За умовами ч. 8 ст. 12 Закону № 3551 державна цільова підтримка для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти; соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних в закладах освіти; безоплатного проживання в гуртожитку; інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України.
          Порядок та умови надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян, зокрема учасникам бойових дій для здобуття професійно-технічної та вищої освіти затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 року № 975 (далі Порядок № 975), який набрав чинності з 1 січня 2017 року.
          Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 державна цільова підтримка надається у вигляді: 1) повної оплати навчання за рахунок коштів загального фонду державного або місцевих бюджетів у разі зарахування вступників на навчання за державним (регіональним) замовленням відповідно до цих Порядку та умов, а також умов та правил прийому на навчання до закладів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти на відповідний рік; 2) часткової оплати навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів шляхом надання особам, зарахованим на навчання за рахунок коштів фізичних і юридичних осіб, пільгових довгострокових кредитів для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти; 3) першочергового переведення здобувачів освіти, зарахованих відповідно до умов та правил прийому на навчання на підставі угод, укладених з фізичною або юридичною особою, на навчання на місцях державного (регіонального) замовлення у державних або комунальних закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, що одержані за рахунок перерозподілу закладом професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти або відповідним державним замовником наявних обсягів державного (регіонального) замовлення; 4) соціальної стипендії для осіб, які навчаються за державним або регіональним замовленням за денною формою навчання, згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати соціальних стипендій студентам (курсантам) вищих навчальних закладів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1045; 5) безоплатного забезпечення підручниками за рахунок бібліотечного фонду відповідного закладу освіти; 6) безоплатного доступу до Інтернету, систем баз даних у державних та комунальних закладах освіти; 7) безоплатного проживання в учнівських та студентських гуртожитках або проживання у студентських гуртожитках з пільговою оплатою для осіб, які навчаються за денною формою навчання.
          Отже, ні Закон № 3551, ні Порядок № 975 не містять норми стосовно звільнення учасників бойових дій від відшкодування витрат на навчання у випадку дострокового розірвання контракту, а тому судом першої інстанції помилково відмовлено в позові в частині стягнення з відповідача витрат з: продовольчого забезпечення у розмірі 99285,60 грн.; речового забезпечення - 22224,06 грн.; медичного забезпечення у розмірі 11138,93грн.; оплати комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв у розмірі 31905,92 грн., а всього на суму 164554,51 грн.
          У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в цій частині.
          Стосовно стягнення з відповідача виплаченого йому за час навчання грошового забезпечення, колегія суддів зазначає таке.
          Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності
          Відповідно до частини 6 статті 2 Закону № 2232 навчання курсантів вищих військових навчальних закладів є видом військової служби.
          За приписами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
          Згідно з ч.3 ст.9 зазначеного Закону грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
          Отже, грошове забезпечення військовослужбовця за своєю правовою природою, є винагородою за державну службу особливого характеру, і виплата грошового забезпечення є мінімальною державною гарантією в оплаті праці (професійної діяльності), гарантією соціального захисту військовослужбовця, а не видом утримання військовослужбовця, як зазначено в Порядку № 64.
          У зв`язку з цим апеляційний суд вважає, що віднесення в Порядку № 964 грошового забезпечення до одного з видів утримання військовослужбовця суперечить наведеним вище приписам чинного законодавства.
          Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
          Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
          На виконання цієї норми наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, за приписами п. 13 якого грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає, крім випадків повернення сум грошової допомоги (при звільненні з військової служби) у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до чинного законодавства України.
          Отже, по суті Порядки № 260 та № 694 по різному регулюють спірні правовідносини щодо обов`язку повернення військовослужбовцем виплаченого йому грошового забезпечення, а відповідно і щодо можливості стягнення з військовослужбовця такого грошового забезпечення.
          З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а та від 3 листопада 2021 року у справі № 360/3611/20 сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
          Такий висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала з огляду на те, що суперечливе і неоднозначне регулювання спірних відносин порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
          Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у цій справі застосуванню підлягають саме норми Порядку № 260, а не Порядку № 964, а тому виплачене позивачу за час навчання грошове забезпечення відшкодуванню не підлягає, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.
          Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.                               
          З огляду на неправильне застосування судом першої інстанції у зазначеній частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.
          Оскільки справа відноситься до категорії незначних, постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст.3 28 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової академії (м.Одеса) задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Військової академії (м. Одеса) (вул. Фонтанська дорога, 10, м. Одеса, 65009, код ЄДРПОУ 24983020) витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, у розмірі 164554,51 грн.  

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Боровицький О. А.