Постанова
Іменем України
                                                                             
12 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 346/3383/21
провадження № 61-741св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - в. о. керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в складі колегії суддів Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д., 
 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2021 року в. о. керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивував тим, що рішенням Коломийської міської ради Івано-Франківської області №860-22/2007 від 28 листопада 2007 року ОСОБА_1 передано в оренду земельну ділянку площею 800 м?, призначену для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1 . Рішенням Коломийської міської ради №1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року вказану земельну ділянку безоплатно передано у власність відповідачки.
 
Прокурор уважає, що передача відповідачці у приватну власність вказаної земельної ділянки проведена з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки відповідачка, достеменно знаючи, що вона вже використала своє право безоплатної приватизації земельної ділянки вказаного цільового призначення в листопаді 2006 року під час отримання у приватну власність земельної ділянки на території П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, не повідомила Коломийську міську раду про факт використання свого права.
 
Крім того, відповідачка, незважаючи на отримання в грудні 2006 року державних актів про право власності на земельну ділянку, подала до Коломийської міської ради довідку про те, що за її прізвищем в книгах реєстрації державних актів та договорів оренди в м. Коломиї записи відсутні. На переконання позивача ОСОБА_1 ввела в оману Коломийську міську раду, яка при прийнятті рішення від 25 лютого 2009 року розраховувала на добросовісність відповідачки.
 
Прокурор просив суд ухвалити рішення, яким:
            визнати незаконним і скасувати рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року;
скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ 988463, виданий 11 червня 2009 року на земельну ділянку площею 0,0800 га з кадастровим номером 2610600000:01:007:0040;
витребувати вказану земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Коломийської міської ради Івано-Франківської області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2022 року позов задоволено частково:
визнано незаконним і скасовано пункт 16 рішення сесії Коломийської міської ради Івано-Франківської області № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року «Про припинення права користування та передачу земельних ділянок у власність» щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 800 м? по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
визнано недійсним державний акт серії ЯЖ 988463, виданий 11 червня 2009 року на підставі вказаного рішення Коломийської міської ради Івано-Франківської області, на право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 2610600000:01:007:0040;
витребувано у ОСОБА_1 вказану земельну ділянку; 
в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6810 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передбачена в статті 116 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку в розмірах, встановлених статтею 121 ЗК України, не має правових підстав для отримання безоплатно у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге.
 
Оскільки пункт 16 рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» прийнятий з порушенням вимог статей 116, 118, 121 ЗК України, то за висновком суду у відповідності до статті 21 ЦК України та статті 152 ЗК України саме цей пункт рішення підлягає визнанню недійсним та скасуванню. В іншій частині вказане рішення органу місцевого самоврядування не стосується предмета цього спору, тому суд уважав відсутніми підстави для скасування рішення в цілому. 
 
Оскільки суд визнав незаконним пункт рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відповідачка отримала у власність спірну земельну ділянку, позовні вимоги про скасування державного акта та витребування земельної ділянки теж підлягають задоволенню. 
 
Посилання представника відповідачки на принцип єдності та цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за висновком суду не спростовують доводів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, оскільки права на земельну ділянку повинні бути оформлені відповідно до чинного законодавства, а не всупереч йому. Суд зазначив, що земельним законодавством не передбачено жодних винятків щодо можливості використання права на безоплатну приватизацію земельної ділянки одного і того ж цільового призначення лише один раз.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу відповідачки задоволено, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову в. о. керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в ході розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. Суд установив, що оспорюване рішення міської ради прийнято у 2009 році та в цьому ж році видано державний акт про право власності. Проте, прокурор звернувся з цим позовом до суду в липні 2021 року, тобто майже через 12 років з моменту прийняття оспорюваного рішення міської ради.
 
Колегія суддів не прийняла доводи прокурора про те, що початок перебігу позовної давності в цій справі слід обчислювати з моменту отримання Коломийською міською радою листа Коломийської місцевої прокуратури 02 березня 2020 року, адже прокуратура не була позбавлена права звернення до органів державної влади раніше задля отримання інформації та копій необхідних документів у разі не здійснення органом державної влади своїх повноважень щодо захисту законних інтересів держави. Суд зазначив, що прокурор не довів, що ним вчинялись заходи задля отримання інформації (надсилались відповідні запити, призначались перевірки тощо), але ці заходи не дали результатів з незалежних від прокурора причин.
 
Колегія суддів уважала, що прокурор мав об`єктивну та законодавчо визначену можливість довідатися про існування рішення Коломийської міської ради №1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року з моменту початку функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто з 26 жовтня 2011 року.
 
Аргументи учасників справи
 
12 січня 2023 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду, в якій просив її скасувати як прийняту з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи в задоволенні позову за спливом позовної давності, апеляційний суд взагалі не дослідив питання моменту обізнаності Коломийської міської ради з фактом порушення своїх прав. Наполягає на тому, що підставою позову в цій справі є не сам факт передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , а проведення процедури безоплатної приватизації всупереч вимогам чинного законодавства. Тому суд мав установити момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про те, що відповідачка вже використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
 
Наполягає на тому, що про порушення своїх прав (прав держави) Коломийська міська рада дізналася лише після отримання від прокуратури листа в березні 2020 року, якій внаслідок здійснення кримінального провадження з вересня 2019 року стало відомо про факт підробки відповідачкою документів, необхідних для безоплатного отримання у власність земельної ділянки.
 
Вказує про безпідставність висновку апеляційного суду щодо можливості отримання прокурором інформації про порушення прав держави, починаючи з 26 жовтня 2011 року (момент початку функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), адже прокурор не зобов`язаний періодично ознайомлюватися з даними вказаного реєстру.
 
Зазначає також, що апеляційний суд зробив висновок про наявність клопотання про застосування наслідків позовної давності в усній формі, проте звукозаписи судових засідань не досліджував.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі; витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
 
У лютому 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 25 січня 2023 року вказано, що прокурор як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, 01 квітня 2021 року в справі                   № 915/1222/19, від 08 грудня 2022 року в справі № 918/964/20, від 22 вересня 2021 року в справі № 922/3403/20, від 11 жовтня 2018 року в справі                               № 906/916/16, від 28 лютого 2018 року в справі № 352/626/13, від 06 липня                      2022 року в справі № 461/7438/19, від 14 грудня 2021 року в справі                                № 911/2579/20, від 23 травня 2018 року в справі № 469/1291/16-ц, від 15 червня 2022 року в справі № 306/12/19, від 22 грудня 2021 року в справі № 922/848/21.
 
Аналіз доводів та вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що постанова апеляційного суду оскаржується позивачем у частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування пункту 16 рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року, скасування державного акта про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з володіння відповідачки. Постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування інших пунктів рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року, не пов`язаних з переданням земельної ділянки у власність відповідачки, в касаційному порядку не оскаржується та Верховним Судом не переглядається.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що рішенням П`ядицької сільської ради № 88-4/2006 від 24 листопада 2006 року затверджено розроблений на замовлення відповідачки проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3813 га, у тому числі 0,2363 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,1450 га - для ведення особистого селянського господарства.
 
26 грудня 2006 року на ім`я ОСОБА_1 видано два державні акти серії ЯД №840018 та серії ЯД №840015 про право власності на вказані земельні ділянки. Кадастрові номери цих ділянок: 2623285801:01:004:0060 та 2623285801:01:004:0061 відповідно.
 
На підставі рішення Коломийської міської ради №860-22/2007 від 28 листопада 2007 року ОСОБА_1 передано в оренду земельну ділянку площею 800 м?, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , на підставі чого 15 квітня 2008 року укладено договір оренди земельної ділянки.
 
Відповідно до пункту 15 рішення Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року припинено право ОСОБА_1 на користування вказаною земельною ділянкою та розірвано договір оренди земельної ділянки від 15 квітня 2008 року. Натомість у пункті 16 рішення зазначено про передачу цієї ж земельної ділянки у власність ОСОБА_1 
 
11 червня 2009 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЖ №988463 на право власності на вказану ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер: 2610600000:01:007:0040.
 
02 березня 2020 року заступник керівника Коломийської місцевої прокуратури на адресу Коломийської міської ради надіслав лист №09.33-01/67-762Вих-20 про встановлення факту подвійної безоплатної приватизації земельних ділянок ОСОБА_1 
 
20 жовтня 2020 року Коломийська міська рада надала відповідь заступнику керівника прокуратури про те, що не вбачає законних підстав для подання позовної заяви про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її до земель запасу міської ради.
 
Позиція Верховного Суду
 
Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку 
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, який лише посвідчує відповідне право та не має самостійного юридичного значення.
 
Для витребування майна з чужого незаконного володіння оспорення всього ланцюга правочинів щодо відчуження спірного майна, а також державного акта на право власності не є ефективним способом захисту прав.
 
З огляду на викладене в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним і скасування державного акта про право власності на земельну ділянку слід було відмовити внаслідок обрання позивачем неефективних способів захисту в цій частині.
 
Апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги, проте помилився щодо мотивів такої відмови, в зв`язку з чим постанова апеляційного суду в цій частині підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 16 рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння 
 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (пункт г) частини третьої статті 152 ЗК України).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
 
На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (див. пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18).
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
 
У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. 
 
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 рокув справі № 161/5814/13-ц
(провадження № 61-7267св22) зроблено висновок, що: «положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. […] виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 520/15600/17 (провадження № 61-17722св21) зазначено, що: «позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Крім того, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».
 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
 
У справі, яка переглядається:
            суд першої інстанції задовольнив позов прокурора частково, встановивши обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі послалася як на безпідставність (необґрунтованість) позовних вимог прокурора, так і на пропуск ним позовної давності;
при скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з пропуску прокурором позовної давності. Висновків щодо обґрунтованості (доведеності) позовних вимог прокурора апеляційний суд в оскарженій постанові не зробив, мотивів відхилення доводів апеляційної скарги про безпідставність позовних вимог не навів;
            апеляційний суд зазначив, що в суді першої інстанції відповідачка (її представник) в усній формі заявила про сплив позовної давності в справі, проте не конкретизував дату такого звернення. Протоколи судових засідань у суді першої інстанції не містять посилань представника відповідача на пропуск позовної давності, а в суді апеляційної інстанції колегія суддів звукозаписи судових засідань місцевого суду не досліджувала;
            апеляційний суд не врахував, що наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані судом лише за заявою відповідача, зробленою до ухвалення місцевим судом рішення по суті спору, та не перевірив, чи дійсно представник відповідачки в суді першої інстанції заявив про сплив позовної давності;
            при визначенні моменту початку перебігу позовної давності суд апеляційної інстанції обмежився посиланням на можливість прокурора отримувати відомості з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не встановив, коли саме Коломийська міська рада як орган, уповноважений державою на захист її інтересів в спірних правовідносинах, довідалася або могла довідатися про порушення прав держави;
            за таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позову прокурора за спливом позовної давності.
 
В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції(частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
У зв`язку з необхідністю врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року в справі № 161/5814/13-ц (провадження № 61-7267св22) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 520/15600/17 (провадження № 61-17722св21), наявні підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування та про витребування земельної ділянки прийнята з порушенням норм процесуального права, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржена постанова в цій частині - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову в. о. керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування пункту 16 рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25 лютого 2009 року та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову в. о. керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
З прийняттям постанови суду касаційної інстанції постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                      В. І. Крат
 
Судді                                                                                Н. О. Антоненко
 
                                                                                         І. О. Дундар
 
                                                                                         Є. В. Краснощоков
 
                                                                                         М. М. Русинчук