Постанова
Іменем  України 
18 травня 2023 року
місто Київ
справа № 205/5845/21
провадження № 61-11885св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачка - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року у складі судді Басової Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Свистунової О. В., Пищиди М. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення способів участі у спілкуванні та вихованні дитини.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 20 жовтня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року (справа № 205/8062/20) розірвано.
У шлюбі у них народилися двоє дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу вони не мали спорів щодо місця проживання дітей та спілкування з ними. Однак згодом ОСОБА_2 повідомила його (позивача) про те, що він дає їй мало коштів на утримання дітей, і заборонила зустрічатися з дітьми, а у листопаді 2020 року вона звернулася із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на обох дітей.
На підставі зазначеної заяви 09 грудня 2020 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ, яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини із заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 19 листопада 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Із зазначеного часу він належно сплачує аліменти на утримання дітей. 
Деякий час після розлучення діти проживали разом з ОСОБА_2 . 
З осені 2020 року старша дочка ОСОБА_4 навчається та постійно проживає у м. Варшаві (Польща), а менша дочка ОСОБА_5 фактично весь час проживає у будинку своєї бабусі (матері ОСОБА_2 ), оскільки відповідачка проживає з іншим чоловіком у м. Дніпрі, а з донькою бачиться лише у вихідні дні. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 тривалий час перешкоджає йому та його матері бачитись та спілкуватись з дітьми, забороняє ОСОБА_5 зустрічатись з ним та спілкуватись засобами телекомунікаційного зв`язку, позивач просив:
зобов`язати відповідачку не створювати йому перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , у тому числі засобами телефонного, інтернет та іншого телекомунікаційного зв`язку;
встановити способи участі батька у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_5 , а саме: 
у кожний четвер з 15.00 год до 20.00 год - особисте побачення та спілкування з дитиною, без присутності матері, у тому числі за межами населеного пункту, у якому фактично проживає дитина; 
щотижня 1 (один) вихідний день, з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі - особисте побачення та спілкування з дитиною, без присутності матері, з ночівлею дитини за місцем проживання батька або матері батька; 
щороку восени, взимку та навесні, у період канікул, тривалістю не менше 4 днів - спільний відпочинок з дитиною, без присутності матері, з ночівлею дитини за місцем проживання батька або матері батька, у тому числі за межами населеного пункту, у якому фактично проживає дитина, з можливістю поїхати з дитиною на відпочинок в межах України, з дотриманням режиму дня, за умови завчасного повідомлення матері дитини про наміри такого відпочинку та про місцеперебування дитини;
щороку влітку, у період канікул, тривалістю не менше15 днів поспіль - спільний відпочинок з дитиною, без присутності матері, у тому числі за межами населеного пункту, у якому фактично проживає дитина, з можливістю поїхати з дитиною на відпочинок в межах України, з дотриманням режиму дня, за умови завчасного повідомлення матері дитини про наміри такого відпочинку та про місцеперебування дитини; 
щорічно у день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 - спільний відпочинок з дитиною, без присутності матері, з 11.00 год до 16.00 год. 
Короткий зміст рішень судів 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 не створювати ОСОБА_1 перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визначено ОСОБА_1 участь у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :
у кожний четвер з 15.00 год до 20.00 год без присутності матері; 
щотижня, один вихідний день з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі, без присутності матері; 
щороку у день народження дитини з 11.00 год до 16.00 год без присутності матері.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції з огляду на малолітній вік дитини, її індивідуальні потреби для здорового розвитку, а також вік та стан здоров`я позивача, з урахуванням принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіка побачень відображеного у резолютивній частині рішення суду першої інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановивши наявність перешкод у вільному спілкуванні між батьком та дочкою, суд першої інстанції, врахувавши інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, дійшов обґрунтованого висновку про визначення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіка побачень. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дотримався розумного балансу між реалізацією батьком своїх прав та інтересами дитини. 
Відмова у визначенні способу участі ОСОБА_1 у вихованні і спілкуванні з дитиною, про яку просить відповідачка, порушуватиме його право на безперешкодне спілкування з дочкою.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.  
Касаційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували, що визначення порядку участі батька у вихованні дитини в усі передвихідні та вихідні дні є неприйнятним, оскільки порушуються права дитини на спілкування з матір`ю у вільний від занять у школі час.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про те, що вона (відповідачка), на порушення прав та інтересів дитини, чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначені обставини. 
Суди безпідставно взяли до уваги висновок органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 08 грудня 2021 року № 3/9-156, який є недопустимим, оскільки ґрунтується виключно на припущеннях з огляду на те, що умови проживання батьків та їх ставлення до дитини орган опіки та піклування не досліджував.
Визначивши, що кожного року у день народження дитини з 11.00 год. до 16.00 год вона перебуватиме з відповідачем без присутності матері, суди фактично відступили від принципів розумності та справедливості.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 643/16210/17, від 12 листопада 2020 року у справі № 379/1055/18.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2022 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на підставі, передбаченій пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2022 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.
Суди встановили, що з 20 жовтня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року (справа № 205/8062/20) розірвано.
У шлюбі у них народилися дві дочки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
09 грудня 2020 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини із заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 19 листопада 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 
Згідно з висновком органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 08 грудня 2021 року № 3/9-156, обставин, які б давали підстави для висновку, що спілкування ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинить шкоду її інтересам не встановлено.
Комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування визнала доцільним визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні його малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:
у кожний четвер з 15.00 год до 20.00 год без присутності матері;
щотижня один вихідний день з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі без присутності матері;
щороку з нагоди дня народження доньки ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2, спільний відпочинок з 11.00 год до 16.00 год без присутності матері;
щороку спільний відпочинок під час шкільних осінніх, зимових, весняних канікул тривалістю 4 календарні дні з можливістю виїзду за межі м. Дніпра, без присутності матері, без виїзду за межі України;
щороку спільний відпочинок під час шкільних літніх канікул тривалістю не менше 15 календарних днів з можливістю виїзду за межі м. Дніпра, без присутності матері, без виїзду за межі України.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною третьою статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Відповідно частин першої, другої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша-третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин першої. другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частини першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частини перша, друга статті 159 СК України).
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У постановах від 27 червня 2019 року у справі № 643/16210/17, від 12 листопада 2020 року у справі № 379/1055/18, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що визначення порядку участі батька у вихованні дитини у спосіб, про який просить позивач, тобто всі передвихідні та вихідні дні, є неприйнятним, оскільки порушуються права дитини на спілкування з матір`ю у вільний від занять у школі час.
Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, оскільки, встановлюючи порядок спілкування та участі позивача у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_5 , щотижня з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі, допустили порушення прав дитини на спілкування з матір`ю у вільний від занять у школі час, а також не дотрималися принципу рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні. 
Зважаючи на встановлені судами непорозуміння у спілкуванні та вихованні дитини обома батьками, а також необхідність створення передумов для розвитку дитини, формування особистості, забезпечення її міцними життєвими зв`язками з обома батьками, що є надзвичайно важливим у житті дитини, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині встановлення порядку спілкування позивача з малолітньою дочкою ОСОБА_5 у вихідні дні. Зокрема, необхідно визначити порядок спілкування позивача з малолітньою дочкою ОСОБА_5 у першу та третю суботу та неділю місяця, а саме: з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій відступили від принципів розумності та справедливості, визначивши, що кожного року у день народження дитини з 11.00 год до 16.00 год вона перебуватиме з відповідачем без присутності матері, є необґрунтованими та фактично зводяться до небажання заявниці у визначенні будь-якого часу для спілкування батька з дитиною у її день народження.   
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що на порушення норм процесуального права оскаржувані судові рішення ухвалено на підставі недопустимих доказів, з огляду на таке.
Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від°02°березня 2021°року у справі №°922/2319/20, від°16°лютого 2021°року у°справі №°913/502/19, від°13°серпня 2020°року у справі №°916/1168/17, від°16°березня 2021°року у справі №°905/1232/19, від°21°липня 2022°року у°справі №°922/3308/20.
Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.
Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заявниця помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суди попередніх інстанцій, діючи в межах наданих їм процесуальним законом повноважень, оцінили висновок органу опіки та піклування за своїм внутрішнім переконанням та частково погодилися з ним.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суди ухвалили судові рішення на підставі недопустимого доказу, є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди заявниці з визначеним у висновку органу опіки та піклування порядком участі батька і спілкуванні та вихованні дитини, та здійсненою судами оцінкою зазначеного висновку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Верховний Суд зауважує, що позбавлення батька можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, за відсутності обставин, які б давали підстави для висновку, що таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини, є порушенням гарантованого законом права батька на рівне з матір`ю дитини право на спілкування та участь у її вихованні.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що батьки мають налагодити співпрацю з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу, керуючись передусім найкращими інтересами дитини.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
У зв`язку з наведеним рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, в частині встановлення порядку спілкування позивача з малолітньою дочкою ОСОБА_5 у вихідні дні, підлягають зміні, шляхом визначення такого порядку спілкування ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_5 : у першу та третю суботу і неділю місяця з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі.
В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в частині встановлення порядку спілкування ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихідні дні змінити.
Визначити такий порядок спілкування ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : у першу та третю суботу і неділю місяця з 17.00 год суботи до 20.00 год неділі.
В іншій частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
                                                                                                                   А. С. Олійник
                                                                                                                   О. С. Погрібний
                                                                                                                        В. В. Яремко