Ухвала
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 465/5889/21
провадження № 61-3702 ск 23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У червні 2021 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління) звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість з орендної плати в розмірі 80 352,79 грн.
 
2.       Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
 
3.       Постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, з урахуванням ухвали Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року про виправлення арифметичної помилки, апеляційну скаргу Управління задоволено частково. Рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Управління 3 942, 67 грн орендної плати за договором оренди від 24 червня 2015 року. В решті позовних вимог відмовлено.
 
4.       У березні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Управління, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
5.       Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
6.       Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
7.       Пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України встановлено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
8.       Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
9.       Оскільки ціна позову у цій справі становить 80 352,79 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн), зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
 
10.   Касаційна скарга містить посилання на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню у випадках, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
11.   Так заявник, обґрунтовуючи касаційну скаргу як таку, що стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики вказує на те, що питання правильного застосування положень частини другої статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім цього вказує на те, що постанова суду апеляційної інстанції не містить посилань на докази звернення відповідача до позивача із заявами про прийняття орендованого майна в період від моменту розірвання договору оренди до моменту фактичного повернення майна та залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції сприятиме негативній практиці ухвалення судами необґрунтованих рішень.
 
12.   Також заявник вказує, що справа № 465/5889/21 має виняткове значення для Управління, оскільки залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій створить судову практику застосування частини другої статті 785 ЦК України та призведе до ризиків зловживання орендарями нерухомого майна незаконно використовувати таке майно після припинення (розірвання) договорів. Крім того це призведе до економічних збитків для орендодавця.
 
13.   Перевіривши зазначені доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що наведені заявником обґрунтування не дають достатніх підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
14.   Саме по собі посилання заявника на загальні тези щодо необхідності правильного застосування положень частини другої статті 785 ЦК України не свідчить про те, що справа № 465/5889/21 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
15.   Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
16.   Доводи заявника фактично полягають у його незгоді з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
17.   Також, наведені заявником доводи щодо того, що справа має виняткове значення для Управління, не дають достатніх підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки враховуючи ціну позову у цій справі, саме по собі, без належного обґрунтування та надання доказів, посилання на те, що залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій призведе до ризиків зловживання орендарями нерухомого майна незаконно використовувати таке майно після припинення (розірвання) договорів та до економічних збитків для орендодавця не може свідчити про наявність виняткового значення для заявника у даній конкретній справі.
 
18.   Верховний Суд зауважує, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено. Сама лише вказівка на зазначені винятки без належного обґрунтування та підтвердження належними доказами зазначених обставин, не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.
 
19.   Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
 
20.   У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року), та принципом остаточності судових рішень - res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
21.   Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.
 
22.   Зазначене відповідає і Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
23.   При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення ЄСПЛ у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
24.   Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
25.   Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
26.   Враховуючи наведене, оскільки Управлінням подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
27.   Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
28.   За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 389-392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 серпня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                     В. В. Пророк

А. І. Грушицький

Є. В. Петров