ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/17666/21 пров. № А/857/1453/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,
з участю секретаря судового засідання                Петрунів В. І.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року (прийняте у м. Львові суддею Мричко Н. І.; складене у повному обсязі 17 червня 2022 року) в адміністративній справі № 380/17666/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 

                                                     В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , військова частина) на свою користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.09.2018 по день фактичної виплати 01.09.2021, терміном 1071 день, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого становою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, у розмірі 417 250,89 грн.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки не виплатив йому при звільненні всіх належних йому сум. Тому, позивач вважає, що є достатні правові підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 417 250,89 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 111 915 грн 48 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1119 грн 09 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила в/ч НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців при їх виключенні зі списків військової частини, а тому вимога позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає способу захисту його прав прямо передбаченому законодавством - пункт 242 Положення № 1153/2008.
Також, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, позивачу міг бути виплачений його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Крім того, апелянт не погодився з розрахунком середнього заробітку, у зв`язку з неправильністю визначення істотної частки, хибністю суми відшкодування та суперечності їх чинному законодавству.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, що відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача також не прибув в судове засідання; подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи це неможливістю бути присутнім на судовому засіданні. 

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що це клопотання не може бути задоволене з таких підстав.

За приписами статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з таких підстав:
перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Як видно зі змісту клопотання представника позивача, таке не мотивоване поважністю причин неявки представника позивача в судове засідання і судом поважність таких причин не встановлена; також до клопотання не долучено жодних підтверджень щодо неможливості явки представника в судове засідання.

Враховуючи зазначене, а також те, що матеріли адміністративної справи чітко відображають правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування є як у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог і прийняття законного та обґрунтованого судового рішення. Таким чином, є можливим апеляційний розгляд справи у відсутності учасників справи (їх представників).

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника групи обслуговування авіаційно-технічного загону вертолітної ескадрильї в/ч НОМЕР_1 ; військове звання - капітан.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26.09.2018 № 212 позивача, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 11.09.2018 № 401 з військової служби у запас відповідно до підпункту «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 26.09.2018.

Згідно з довідкою відповідача про нараховану індексацію в період з 01.01.2013 по 26.09.2018 від 12.07.2021 № 71/1/501 сума нарахованої індексації, яка підлягає виплаті позивачу, становить 113 647,82 грн, сума компенсації втрати частини доходів – 58 873,06 грн.

01.09.2021 військова частина здійснила виплату ОСОБА_1 нараховані суми індексації грошового забезпечення та компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації у розмірі 169 933,07 грн (з урахуванням утриманого 1,5 % військового збору), з них індексація – 111 943,10 грн, компенсація – 57 989,97 грн.

Виходячи з наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції мотивував це тим, що виплачена 01.09.2021 позивачу компенсація втрати частини доходів у розмірі 57 989,97 грн за своєю суттю не є належними йому при звільненні сумами, позаяк така компенсація не є грошовим забезпеченням військовослужбовця, а лише нараховується на суми, які мали бути виплачені при звільненні.
Тобто обов`язок щодо виплати компенсації виникає у разі порушення строку виплати грошового забезпечення. Такі кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позаяк рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржується, воно не є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 27.09.2018.
Позаяк відповідач не виплатив цю суму позивачу, суд вважав, що на користь позивача, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.
При цьому суд врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18), та взяв до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. 
А невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18.

Як зазначено вище, позивача було виключено зі списків особового складу військової частини 26.09.2018, проте лише 01.09.2021 відповідач провів з позивачем повний розрахунок.
Враховуючи зазначене, відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позаяк військова частина в добровільному порядку не виплатила позивачу його середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, на користь ОСОБА_1 , щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, є період з 27.09.2018 по 01.09.2021, який становить 732 робочих дні.
Згідно з довідкою про нараховане грошове забезпечення та додаткові види у період з 01.01.2013 по 26.09.2018 заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням (липень, серпень 2018 року) виплачена у розмірі 35 688,48 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 811,1 грн (35 688,48 грн/44 робочих дні).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11 та від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а, при розрахунку суми середнього заробітку, необхідно брати до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Позаяк істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 111 943,10 грн (виплачена індексація грошового забезпечення) / 593 725,2 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 18,85 %, розмір суми, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 18,85% становить: 
811,1 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 18,85 % * 732 (кількість днів затримки розрахунку) = 111 915,48 грн.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 111 915,48 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, що свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За приписами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч цим приписам відповідач не надав належних доказів щодо правомірності своїй дій та рішень; висновків суду не спростував, зокрема, не вказав, у чому помилковість/неправомірність зроблених судом першої інстанції розрахунків та на противагу цьому не надав своїх розрахунків (контррозрахунків).

Відтак є безпідставними доводи апелянта, який не погодився з розрахунком середнього заробітку, у зв`язку з неправильністю визначення істотної частки, хибністю суми відшкодування та суперечності їх чинному законодавству.

Також, колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на те, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців при їх виключенні зі списків військової частини, а тому вимога позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає способу захисту його прав прямо передбаченому законодавством - пункт 242 Положення №1153/2008, з огляду на таке.

Відповідно до приписів частин другої та третьої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

З урахуванням цих приписів позивач на свій розсуд визначив свої позовні вимоги, а суд першої інстанції правомірно розглянув адміністративну справу відповідно до цих позовних вимог. 

З приводу покликань апелянта на те, що, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, позивачу міг бути виплачений його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів зауважує, що вказана норма в такій редакції діє лише з 19 липня 2022 року, при тому, що спірним є період з 27.09.2018 по 01.09.2021.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року в адміністративній справі № 380/17666/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 05 травня 2023 року.