Постанова
Іменем України
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 523/17463/16-ц
провадження № 61-15054св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи:
позивач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  
позивачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ,
відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., 
 
у справі за позовом  ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя. 
 
Свої вимоги ОСОБА_7 обґрунтовував тим, що він у період із 21 вересня 2004 року по 27 березня 2014 року перебував в зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2009 року № 7-3792 подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 . 
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року у справі № 523/338/14-ц шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано. Про розірвання шлюбу ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_7 на початку квітня 2014 року, одночасно виселивши до нього їхніх малолітніх дітей, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
ОСОБА_7 стало відомо, що 25 лютого 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було перереєстровано на ОСОБА_2 - матір ОСОБА_3 . Своєї згоди на відчуження квартири він не давав, а також йому не було відомо про існування договору дарування квартири, а тому такими діями відповідачі порушили його право на частку у спільній сумісній власності подружжя.
 
Із урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_7 просив суд відступити від засад рівності часток подружжя та: 
 
- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 лютого 2013 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В. (далі - приватний нотаріус Фролова Р. В.) за реєстровим № 206; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 06 грудня 2013 року, індексний номер 14070258; 
- вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 211897 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру в будинку на АДРЕСА_2 ; 
- поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , визнати квартиру АДРЕСА_1 власністю ОСОБА_7 .
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. 
 
Позов мотивований тим, що 25 січня 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадського стану Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, актовий запис за № 61. 
 
Під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2009 року, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Харрісонс-Транс-Сервіс» (далі - ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс»). Цього ж дня ОСОБА_5 та ОСОБА_2 отримали від ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 450 000,00 грн від продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачі мали намір спірну квартиру подарувати своїй дочці ОСОБА_3 , але представник ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» повідомив, що вони можуть укласти лише договір купівлі-продажу. У приміщені банку позивачі передали ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 360 000,00 грн, яка одразу внесла їх в касу банку для оплати за договором на придбання квартири АДРЕСА_1 .
 
За час шлюбу ОСОБА_7 не мав будь-якого доходу, майна та проживав у квартирі, яка належала ОСОБА_2 . ОСОБА_3 в період шлюбу мала незначні доходи, оскільки знаходилась у відпустці по догляду за дітьми, тому придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету не було можливості. Враховуючи той факт, що кошти на придбання спірної квартири були подаровані дочці ОСОБА_3 , право спільної сумісної власності на таке майно у ОСОБА_7 не виникло і ця квартира була приватною власністю ОСОБА_3 .
 
25 лютого 2013 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 за договором дарування квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Фроловою Р. В.
 
Позивачі за зустрічним позовом здійснили реконструкцію спірної квартири та на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09 вересня 2013 року отримали свідоцтво про право власності на квартиру від 06 грудня 2013 року. 
 
У спірній квартирі зареєстрованими є ОСОБА_7 та його батько ОСОБА_6 , які чинять позивачам за зустрічним позовом перешкоди у користуванні власністю, в добровільному порядку не бажають знятися з реєстраційного обліку за цією адресою.
 
Із урахуванням наведених обставин, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просили суд: 
 
- визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 523/17463/16-ц за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням з цивільною справою № 523/9920/15 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ майна подружжя. Об`єднаному провадженню наданий номер № 523/17463/16-ц.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.
 
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 25 лютого 2013 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності від 12 листопада 2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М. О. у реєстрі за № 1580, та ОСОБА_2 .
 
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серія та номер: 14070258, видане 06 грудня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М. О.
 
Здійснено поділ спільного сумісного майна ОСОБА_7 та ОСОБА_3 шляхом визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 789951101.
 
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи вимоги про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_7 згоди на укладання договору дарування не надавав. Цей факт сторони не оспорювали, а тому він вважається таким, що не підлягає доказуванню. Враховуючи, що спірний правочин суперечить вимогам частини другої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а саме укладений без згоди другого з подружжя, тому його необхідно визнати недійсним. 
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана у шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , а тому є їх спільною сумісною власністю. Суд вважав, що відсутні підстави від відступлення від засади рівності часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, а тому вона підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
 
Із урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання права сумісної власності на спірну квартиру, про визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилими приміщеннями у квартирі, не підлягають задоволенню.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 789951101.
 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_2 відмовлено.
 
У задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_2 доведено належним чином підстави позову, а саме те, що вона набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, тому підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частиною другою статті 65 СК України для визнання цього правочину недійсним немає.
 
ОСОБА_7 та його батько ОСОБА_6 не є членами сім`ї позивачів чи родичами, між ними та відповідачами не було укладено договору найму. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між сторонами стосовно проживання відповідачів у спірній квартирі не існує. Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру є абсолютним, тому у даному випадку сам по собі факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі не породжує право користування житлом. Після припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру припиняється й право на житло відповідачів, які були зареєстровані за адресою спірної квартири у зв`язку з перебуванням у шлюбі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_7 , від імені якого діє ОСОБА_12 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
09 вересня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_7 , витребувано її із Суворовського районного суду м. Одеси.
 
11 січня 2023 року проведено повторний автоматизований розподіл та розподілено справу колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. 
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 06 квітня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 07 квітня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_7 , від імені якого діє ОСОБА_12 , посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15, від 29 серпня 2019 року у справі № 725/4864/15, від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14, від 30 березня 2021 року у справі № 459/5027/13.
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_7 , від імені якого діє ОСОБА_12 , зазначає, що будь-яких розписок, актів приймання-передачі та інших доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 кошти на придбання спірної квартири у матеріалах справи відсутні. Сам факт того, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано лише за ОСОБА_3 не може свідчити про те, що квартира належала їй на праві особистої приватної власності. Під час укладення оспорюваного договору дарування квартири представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надала приватному нотаріусу Фроловій Р. В. підроблену довідку, згідно з якою в квартирі зареєстрована лише ОСОБА_3 , а також приховала факт перебування ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_7 шляхом подання заяви, згідно з якою ОСОБА_3 не перебувала у шлюбі. Враховуючи те, що договір дарування квартири укладений без згоди іншого з подружжя, такий правочин є недійсним.

Доводи інших учасників справи
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , від імені яких діє ОСОБА_13 , подали відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_7 , у якому, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції належним чином встановлено, що спірна квартира відповідно до статті 57 СК України була особистою приватною власністю ОСОБА_3 , просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 25 січня 1997 року, шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, актовий запис № 61 (а. с. 14 т. 1).
 
ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 21 вересня 2004 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року у справі № 523/338/14-ц шлюб між ОСОБА_7 та   ОСОБА_3 розірвано(а. с. 15 т. 1).
 
Відповідно до договору застави рухомого майна від 30 жовтня 2009 року в якості забезпечення належного виконання зобов`язань за договором щодо відчуження нерухомого майна від 30 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_11 суму у розмірі 500 дол. США (а. с. 54, 55 т. 1).
 
Згідно з договором дарування від 30 жовтня 2009 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_11 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 18 т. 1).
 
У розписці від 30 жовтня 2009 року ОСОБА_2 ствердила, що отримала від ОСОБА_11 за продаж квартири АДРЕСА_3 суму у розмірі 450 000,00 грн (а. с. 20 т. 1).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2009 року ТОВ «Харрісонс-Транс-Сервіс» продало, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 за 325 000,00 грн (а. с. 16, 17 т. 1).
 
Згідно з договором дарування від 25 лютого 2013 року, який укладений між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 (дарувальник) на підставі довіреності від 12 листопада 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М. О. у реєстрі за № 1580, та ОСОБА_2 (обдарована), дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Фроловою Р. В. та зареєстрований у реєстрі за № 206 (а. с. 42 т. 2).
 
06 грудня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М. О. на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер: 14070258 (а. с. 24 т. 1).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Спір у цій справі виник щодо правового статусу квартири АДРЕСА_1 . Так, ОСОБА_7 у своїй позовній заяві посилався на те, що вказана квартира хоч і була зареєстрована за ОСОБА_3 , проте придбана ними у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Водночас, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 зазначали, що спірна квартира була придбана виключно за кошти, надані ОСОБА_3 від продажу власної квартири, а тому спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_3 . 
 
З метою правильного вирішення спору судам при розгляді справи необхідно було встановити джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що є предметом спору.
 
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
 
Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
 
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
 
Згідно із частинами першою - третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 зазначила, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Відповідачі за первісним позовом не спростували презумпцію права спільної сумісної власності на спірну квартиру, на застосуванні якої наголошував позивач  ОСОБА_6 .
 
Суд першої інстанції відхилив твердження позивачів за зустрічним позовом про те, що саме вони придбали квартиру  АДРЕСА_1 за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_3 .
 
Та обставина, що спірну квартиру  ОСОБА_3 придбала того ж дня, коли її матір ОСОБА_2 уклала правочин щодо дарування належної  їй нерухомості, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, оскільки належних доказів того, що спірна квартира придбана  ОСОБА_3 за подаровані їй гроші суду першої інстанції не було надано.
 
Надалі, укладаючи через представника договір дарування спірної квартири, дарувальник не посилалась на те, що квартира належить їй на праві особистої приватної власності за обставин набуття її у власність під час перебування у шлюбі.
 
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що оспорюваний договір дарування квартири, укладений 25 лютого 2013 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , суперечить вимогам частини другої статті 65 СК України, а саме укладений без згоди подружжя. Такий правочин є недійсним, а відповідний спосіб захисту передбачений у пункті 2 частини другої статті 16 ЦК України.
 
Верховний Суд також враховує, що обдаровувана ОСОБА_2 є матір`ю  ОСОБА_3 , а тому очевидно, що сторони договору діяли недобросовісно, зокрема знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Встановивши, що спірна квартира була набута  ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у період шлюбу, а презумпцію права спільної сумісної власності не спростовано, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відсутні.
 
Апеляційний суд, переоцінивши докази та зробивши висновок про те, що  спірна квартира була придбана ОСОБА_3 30 жовтня 2009 року повністю за грошові кошти, які були надані позивачами за зустрічним позовом, не кваліфікував правочин, не визначив іншу конкретну підставу, передбачену статтею 11 ЦК України, на якій один із подружжя міг набути такі кошти в особисту приватну власність, та не вказав, які відносини виникли між ОСОБА_3 та її матір`ю у зв`язку з цим.
 
Проведення реконструкції спірної квартири не може бути підставою для відмови в позові про визнання недійсним свідоцтва про право власності, оскільки за договором купівлі-продажу від 30 жовтня 2009 року загальна площа квартири АДРЕСА_1 становила 90,3 кв. м, а згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 06 грудня 2013 року - 89,9 кв. м. Отже, площа квартири незначно зменшилася, а відомості про істотну зміну технічних характеристик спірного об`єкта нерухомості в матеріалах цієї цивільної справи відсутні.
 
Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення первісного позову, відсутні підстави для задоволення позову зустрічного. 
 
Суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
 
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року скасувати та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                      С. О. Карпенко  
                                                                                                                                                                                  І. В. Литвиненко      Є. В. Петров      В. В. Пророк