ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 671/577/22
Провадження № 22-ц/4820/709/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 671/577/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 17 січня 2023 року (суддя Ніколова С.В., повний текст судового рішення складено 27 січня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що з січня 1999 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі і рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 17.10.2018 шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
У червні 2021 року ОСОБА_3 відчужила зазначену квартиру і за попередньою домовленістю між сторонами, згоду на відчуження квартири було надано позивачем, за умови повернення йому половини коштів виручених від продажу квартири. Позивач вказує, що відповідачка ігнорує неодноразові його звернення про передання коштів, виручених від продажу квартири, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідно ОСОБА_1 , як колишньому чоловікові, належить частка вартості квартири (620500 грн /2).
З врахуванням вищенаведеного ОСОБА_1 просив в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 310250 грн в рахунок вартості частини квартири АДРЕСА_1 . 
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 17 січня 2023 року позов задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_1 компенсацію вартості частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 310250 грн. Вирішено питання судових витрат. 
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка вказує, що суд першої інстанції виходячи з того, що спірна квартира, яка є спільним майном подружжя, була відчужена відповідачкою після розірвання шлюбу за 620500 грн, прийшов до помилкового висновку, що визначена в договорі купівлі-продажу квартири сума грошових коштів підлягає поділу порівну між сторонами.
При цьому суд, ухвалюючи рішення, безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду від 30.01.2016 у справі № 158/2229/16-ц, оскільки рішення про продаж квартири прийнято сторонами спільно з метою поділу належної їм квартири; окрім того, позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, оскільки сторони самостійно вже вирішили питання розподілу спільного сумісного майна подружжя в момент продажу квартири. 
Відповідачка звертає увагу, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження позовних вимог, а суд не мотивував своє рішення жодними належними та допустимими доказами, а обмежився перерахуванням нотаріально засвідчених документів, які не підтверджують позовні вимоги позивача щодо не передачі половини суми коштів, виручених від продажу квартири.
На думку апелянтки, необгрунтованими є твердження позивача про те, що нею проігноровано неодноразові звернення позивача про передання половини коштів виручених від продажу квартири, адже він звернувся до суду лише через 2 роки і 10 місяців, хоча 12.06.2020 між сторонами було нотаріально посвідчено Договір про розподіл майна подружжя, згідно якого було вирішено питання розподілу двох автомобілів, при цьому питання неповернення половини коштів з продажу квартири сторонами не піднімалося і якби існувала заборгованість відповідача перед позивачем, тому цього правочину не відбулося.
Апелянтка вважає, що судом проігноровано заяву ОСОБА_1 про надання їй згоди на укладення договору купівлі-продажу, за яким продати квартиру АДРЕСА_1 за ціну та на умовах визначених сторонами згідно їх домовленостей. А тому відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2019 укладений без згоди позивача. 
Зважаючи на викладене, апелянтка просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити. 
У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідно позивачу, як колишньому чоловікові, належала 1/2 частка спірного майна. Звертає увагу, що він надав згоду колишній дружині ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу з метою збереження добрих відносин, а ОСОБА_3 зобов`язалася повернути половину вартості квартири. 
Однак, відповідачка проігнорувала неодноразові звернення позивача про передання половини коштів, виручених від продажу квартири. При цьому доказів на підтвердження того, що такі кошти були використані відповідачкою, чи то в інтересах сім`ї, чи те, що належна частина ОСОБА_1 була передана йому ОСОБА_3 суду не надала.
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.01.1999 по 17.10.2018, що підтверджується рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 17.10.2018 (а.с. 9).
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області 29 січня 2021 року у справі № 671/181/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 6820983600:01:005:0228, що розташована по АДРЕСА_2 (а.с. 10-11). 
Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами набуте майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, а саме: квартира АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 05.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 31 (а.с. 63). І ця обставина визнається сторонами та доведенню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2019 квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_3 . І відповідно до п. п. 4, 5 цього договору за домовленістю сторін продаж вчинено за погоджену ними суму 620500 грн, які продавець одержала в повному обсязі від покупця до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під договором підтвердила повний розрахунок зі сторони покупця за продану квартиру (а.с. 12).
Заявою від 27.06.2019 ОСОБА_1 надав згоду на продаж його дружиною ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 , яка придбана під час шлюбу і є об`єктом права спільної власності подружжя (а.с. 69 зворот).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що спірна квартира по АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя та була відчужена ОСОБА_3 за згодою позивача після розірвання шлюбу; під час продажу квартири визначено її вартість у сумі 620500 грн, тому вказана сума грошових коштів підлягає поділу в рівних частках між сторонами, як колишнім подружжям, та з відповідачки слід стягнути грошову компенсацію частини вартості квартири в розмірі 310250 грн.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони відповідають положенням матеріального та процесуального права. 
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
В силу положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, надані сторонами докази прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , адже позивачка, відчуживши квартиру АДРЕСА_1 , що була спільною сумісною власністю подружжя, не довела факту розподілу між нею та позивачем коштів, отриманих за реалізоване нерухоме майно. А тому і наявні підстави для стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 310250 грн. (620500 грн /2). 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає їх недоведеними.
Так, під час розгляду справи судом були встановлені усі обставини справи: відчуження ОСОБА_3 за згодою колишнього із подружжя ОСОБА_1 спільного майна подружжя – квартири АДРЕСА_1 та після отримання продавцем - відповідачкою грошових коштів розмірі 620500 грн за відчужене майно, половина їх не була повернута позивачу. 
Твердження апелянтки про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту відхиляються апеляційним судом, адже враховуючи характер спірних правовідносин апеляційний суд вважає, що права ОСОБА_1 мають бути захищені у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
І позов про стягнення коштів в порядку поділу майна подружжя відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів позивача у цих правовідносинах. 
Доводи апеляційної скари ОСОБА_3 про не доведення позивачем позовних вимог є такими, що не приймаються колегією суддів, адже саме ОСОБА_3 , заперечуючи проти позовних вимог, в силу положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України мала би довести факт передачі частини коштів, отриманих в результаті продажу квартири, що була спільним майном подружжя.
А аргументи відповідачки про те, що при укладенні 27.06.2019 договору купівлі – продажу квартири АДРЕСА_1 були вирішені усі спірні питання є голослівними, адже не доведено, які спірні питання вирішувалися між сторонами на час укладення зазначеного договору. Разом з тим, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що продаж зазначеної квартири здійснювався в інтересах колишньої сім`ї, тому враховуючи перебування сторін на час відчуження спільного майна подружжя не у шлюбі, ОСОБА_1 має право на отримання частини коштів від реалізації квартири.
Посилання апелянтки на положення ст. 202, 214, 215, 216 ЦК України не приймаються апеляційним судом, адже зазначені норми регулюють поняття та види правочинів, підстави відмови від правочину, підстави недійсності правочину та правові наслідки недійсності правочину і не поширюються на спірні правовідносини.
А твердження ОСОБА_3 про те, що матеріали справи не містять доказів відмови ОСОБА_1 від одностороннього правочину від 27.06.2019 (заява про надання згоди ОСОБА_3 на продаж спільного майна подружжя), такий односторонній правочин не визнано недійсним та відсутні підстави для визнання його нікчемним, тому сторони за взаємною згодою врегулювали розподіл спільно нажитої ними квартири АДРЕСА_1 шляхом продажу не підтверджують саме факту отримання ОСОБА_1 коштів за відчужене спільне майно подружжя. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що безпідставним є твердження позивача, що ОСОБА_3 проігноровано неодноразові його звернення про передання половини коштів, виручених від продажу квартири, адже він звернувся до суду лише через 2 роки і 10 місяців, хоча у червні 2020 між сторонами було укладено договір про розподіл майна подружжя, зміст якого вирішував питання розподілу двох автомобілів і при цьому питання неповернення половини коштів з продажу квартири ніким не піднімалося, колегія суддів вважає їх припущеннями, адже ці обставини не підтверджують факту отримання ОСОБА_1 коштів від реалізованого 27.06.2019 спільного майна подружжя. А доказування відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях.
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
З огляду на наведене, відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 17 січня 2023 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2023 року. 

Судді                                                                                А.П. Корніюк
                                                                       
І.В. П`єнта
                                                                      
О.І. Талалай