Дата документу 03.05.2023 Справа № 336/2170/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2170/22 Головуючий у 1-й інстанції: Карабак Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/918/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 травня 2023 року                                                 м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року у справі за скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа – ОСОБА_1 , 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа – Пилипенко О.В.
Вимоги скарги мотивовані тим, що на виконанні у Департаменті державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 48144387, відкрите за виконавчим листом про примусове стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 829,39 доларів США та 91,16 доларів США, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.
16 квітня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» добровільно виконав рішення суду, перерахувавши стягувачу 2 829,39 доларів США та 73,38 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням від 16 квітня 2018 року № І0416ST355, № 8403, № 8404, вирахувавши податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України.
Тобто, від імені та за рахунок стягувача АТ КБ «ПриватБанк» як податковий агент перерахував до бюджету податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України, в розмірі 17,78 доларів США (91,16*19,5).
З огляду на фактичне повне виконання рішення суду 05 травня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закриття виконавчого провадження, проте заява залишилася без реагування.
Враховуючи викладене, заявник, вважаючи неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не закриття виконавчого провадження звернувся до суду зі скаргою. 
За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило суд: визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича в частині невиконання вимог заяви представника АТ КБ «Приватбанк» про закриття виконавчого провадження № 48144387; зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 48144387.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича в частині невиконання вимог заяви представника Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про закриття виконавчого провадження № 48144387.
Зобов`язано головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 48144387.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову постанову, якоювідмовити у задоволенні скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державним виконавцем після надходження заяви боржника про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду, не встановлено повного виконання рішення суду, адже в ньому зазначено чіткі суми для стягнення, які потрібно перерахувати стягувачу, чого боржником не було здійснено. Державним виконавцем не порушено вимоги законодавства, тобто відсутній факт його бездіяльності, відтак суд першої інстанції не мав підстав для задоволення скарги. 
Якщо банк (фінансова установа) нараховує та виплачує на користь фізичної особи проценти за договором депозиту, банк (фінансова установа), виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язаний (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Проте, якщо проценти за договором депозиту стягуються за рішенням суду, тобто має місце конкретизація їх розміру, зокрема, через неналежне виконання договірних зобов`язань за таким договором банком (фінансовою установою) або через невизнання права їх отримати, чи заперечення їх розміру тощо, такі особи (банк, фінансова установа) не виступають податковим агентом щодо такої фізичної особи на стадії виконання рішення суду, а відтак не наділені правом нараховувати та утримувати за рахунок виплачуваних (стягуваних) сум податок.
Таким чином, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, боржник в зобов`язанні мав сплатити на користь стягувача саме визначену рішенням суду суму без утримання з неї податків та зборів.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання заінтересована особа ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася апеляційним судом у встановленому законом порядку, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення  поштового відправлення. Тому колегія суддів  відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у її відсутність.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Лісняк І.Ю., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, представника АТ КБ «ПриватБанк» Мельникову Я.В., яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2015 року по справі № 336/6711/14-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01.04.2015 року, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 було стягнуто згідно договору банківського вкладу «Приват-вклад» № SAMDNWFD0070026063400 від 02 грудня 2013 року вклад в сумі 2829,39 доларів США та не отримані відсотки в розмірі 4% від суми вкладу за період з 02.04.2014 року по 20.01.2015 року у сумі 91,16 долар США (а.с. 50-55).
На підставі вказаного рішення 22.06.2015 року судом було видано виконавчий лист (а.с. 84-85).
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 03 березня 2018 року було прийнято виконавче провадження № 48144387 з примусового виконання виконавчого листа № 336/6711/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 22 червня 2015 року, про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 згідно договору банківського вкладу «Приватвклад» № SAMDNWFD0070026063400 від 02 грудня 2013 року вклад в сумі 2829,39 доларів США та не отримані відсотки в розмірі 4% від суми вкладу за період з 02.04.2014 року по 20.01.2015 року у сумі 91,16 долар США (а.с. 64-65).
16 квітня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» добровільно виконав рішення суду, перерахувавши стягувачу 2 829,39 доларів США та 73,38 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням від 16 квітня 2018 року № І0416ST355, № 8403, № 8404, вирахувавши податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України (а.с. 21, 22, 23).
05 травня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с. 7-9, 10).
Вказану заяву відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було отримано 09 травня 2022 року (а.с. 11). Однак, станом на день звернення до суду зі скаргою будь-якої відповіді від відділу отримано не було, виконавче провадження не закрито.
У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII від 02.06.2016 року рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Вищезазначене конституційне положення відображено й у частинах першій та другій статті 18 ЦПК України, в якій вказано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
У справі «Горнсбі проти Греції» ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Крім того, слід наголосити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.
За змістом ст. 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»).
Водночас, відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України або постійними представництвами нерезидентів в Україні.
Фізична особа – резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб (підпункт 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України).
Об`єктом оподаткування є дохід резидента, визначений ПК України (стаття 163 Податкового кодексу України).
Відповідно до правил підпункту 168.1.1 пункту 168.1 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Підпунктом 170.1.4 пункту 170.4 ст. 170 ПК України визначено, що податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування.
Відповідно абзацу «а» пункту 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
Тобто утримання податків та зборів з доходу є обов`язком саме банку.
З огляду на викладене вище, суд дійшов вірного висновку, що Банк, у разі виплати на користь фізичної особи коштів у вигляді відсотків, виступає щодо такої особи податковим агентом і зобов`язаний утримати та перерахувати на користь держави податок із суми такого доходу. Тобто, у банку є прямий обов`язок податкового агента, це не право, а обов`язок за невиконання якого настають визначені ПК України наслідки. Судовим рішенням з Банку на користь стягувача стягнуто суму вкладу та відсотки до нього, які у свою чергу є доходом. Рішенням зазначені певні суми, але це не змінює правового змісту оподаткування доходу на відсотки.
У разі, якщо у резолютивній частині рішення суду відсутня вказівка на те, що сума доходу підлягає стягнення за відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, це не є підставою для податкового агента не виконувати свою функцію у порядку встановленому законодавством. Суд, стягуючи суму доходів у відсотках розрахував їх виходячи із встановленого, але суму визначив без урахування обов`язкових податків та зборів, що не звільняє Банк від обов`язку податкового агента.
Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що Банк виконав свою функцію податкового агента щодо стягнення податку на дохід з суми відсотків в розмірі 91,16 доларів США та виплатив стягувачу 73,38 доларів США, розрахунок ніким не оспорювався, чим добровільно виконав рішення суду, за таких умов виконавче провадження підлягає закриттю.
Враховуючи наведені вище правові норми, доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» мав сплатити на користь стягувача саме визначену рішенням суду суму без утримання з неї податків та зборів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Інші доводи скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення скарги, зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для особи, яка подала апеляційну скаргу, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і її слід залишити без змін.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 12 травня 2023 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка 

С.В. Кухар