Постанова                              
Іменем України                                  
 
10 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/9031/18
провадження № 61-3716св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Мицик Ю. С., та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року акціонерне товариство «УкрСиббанк»                              (далі - АТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно                      з відповідачів заборгованість у розмірі 4 366 741,90 грн.
Позовну заяву мотивувало тим, що 20 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 1129357000 (далі - кредитний договір).
За умовами кредитного договору позичальник отримала кредит у розмірі 60 000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення кредитного договору -         303 000,00 грн, зі сплатою 11,5 % річних зі строком погашення не пізніше       20 вересня 2017 року.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки №64409.  
 
Також 20 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 143111.
 
Позивач вказував, що виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Натомість позичальник ОСОБА_1 не здійснювала своєчасних платежів на погашення кредитної заборгованості, порушивши зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 143 127,03 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 травня 2018 року становить 3 765 031,24 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 55 975,26 доларів США, заборгованість за процентами - 87 151,77 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 601 710,66 грн.
АТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів загальну суму заборгованості, визначену у національній валюті України, що становить 4 366 741,90 грн та судовий збір у розмірі 65 501,13 грн у рівних частках, тобто по 32 750,14 грн з кожного відповідача.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року позов АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2022 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що 20 листопада 2009 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу № 135-26/228 про усунення порушень за кредитним договором, яку відповідач отримала. Суд першої інстанції вважав, що направленням цієї вимоги позивач змінив термін настання строку повернення кредиту у повному обсязі, який, у відповідності до положень пункту 12.1 кредитного договору, фактично настав на 32 календарний день з дати отримання ОСОБА_1 вимоги, а саме з 22 грудня 2009 року. Таким чином, суд вважав, що з 22 грудня                             2009 року припиняється нарахування процентів за користування кредитом та неустойки, що узгоджується з висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
З цього часу для позивача починається перебіг терміну давності для звернення з позовом до суду. Отже, саме з вказаного часу позивач був обізнаний про порушення своїх прав, однак з позовом про стягнення кредитної заборгованості звернувся лише 14 травня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності.
 
Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимог, заявлених до поручителя, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що позивач пред`явив вимогу про дострокове погашення заборгованості та змінив таким чином термін виконання зобов`язання за основним договором, однак протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (22 грудня 2009 року) не пред`явив вимоги до поручителя, а отже, порука є припиненою                     з 23 червня 2010 року. Таким чином, суд вважав, що вимога                             АТ «УкрСиббанк» від 28 листопада 2017 року, яка була направлена на адресу поручителя, не створила для останнього правових наслідків щодо погашення кредиту, оскільки на момент такого звернення порука припинилась.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2022 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня      2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції                           в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо:
- застосування норм права у подібних правовідносинах щодо порядку нарахування процентів та права на нарахування процентів, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі             № 910/17048/17 (провадження 12-85гс20), у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 311/4189/15-ц (провадження  61-2380св18);
- обрахунку строку позовної давності та строків на пред`явлення вимоги за частиною четвертою статті 559 ЦК України за кожним платежем окремо, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня                2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19) та у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 183/6073/16 (провадження № 61-34621св18), від 19 серпня 2019 року у справі № 395/499/16-ц (провадження № 61-15404св18); 
- необхідності врахування порядку направлення юридично значимого повідомлення та правових наслідків, викладених у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 459/1099/15-ц (провадження                № 61-4011св20), від 24 березня 2021 року у справі № 553/1501/15-ц (провадження № 61-6886св19), від 26 травня 2020 року у справі                                 № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).
 
Заявник вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували до правовідносин, що виникли між банком та позичальником нерелевантну судову практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду     від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження                № 14-10цс18) у частині застосування висновку про припинення права на нарахування процентів (підпункти 90-91 постанови № 14-10цс18). 
 
Заявник звертає увагу, що згідно умов кредитного договору (підпункт 1.3.3) сторони домовилися про нарахування процентів до моменту повернення коштів. При цьому така домовленість є вирішальною при оцінці спірних правовідносин та застосуванні статті 1048 ЦК України. Стверджує, що погоджений сторонами порядок нарахування процентів визначає право на нарахування процентів до моменту повернення кредиту (на суму коштів, які не повернуті у власність банку) та право нараховувати проценти не залежить від дати настання строку виконання зобов`язання. Отже, банк має право нараховувати проценти на суму коштів за кредитом, яка не повернута.
 
Заявник фактично не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позову:
- до позичальника ОСОБА_1 за платежами за останні три роки до моменту звернення до суду, тобто за період з травня 2015 року по травень 2018 року;
- до поручителя ОСОБА_2 за останні шість місяців до моменту звернення до суду, тобто за період з грудня 2017 року по травень 2018 року.
 
Суд не дослідив зібрані у справі докази у частині направлення вимоги позичальнику та поручителю у порядку, передбаченому умовами кредитного договору. Вимога від 20 листопада 2009 року направлена відповідачам рекомендованим листом, а не цінним листом, як вимагає положення пункту 12.2 кредитного договору. Заявник вважає, що висновок суду щодо зміни строку повернення кредиту вимогою від 20 листопада 2009 року                                     не ґрунтується на умовах кредитного договору та суперечить положенням статей 12, 13, 629 ЦПК України.
 
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційну скаргу 
 
У травні 2022 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 26 квітня 2022 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано надати докази поважності пропуску строку подачі касаційної скарги. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із Дарницького районного суду міста Києва.
 
У червні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року справу призначено до розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22). 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
20 вересня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 1129357000.
 
Відповідно до умов кредитного договору, банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 60 000,00 доларів США,                     а ОСОБА_1 зобов`язалась 20-го числа кожного календарного місяця строку кредитування повертати суму кредиту, сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 845,00 доларів США, але у будь-кому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20 вересня              2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з підпунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору (підпункт 1.1, 1.2 кредитного договору).
 
Кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №  НОМЕР_1 для подальшого використання за цільовим призначенням (підпункт 1.5 кредитного договору).
 
За використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 11,5% річних.       По закінченню 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов підпункту 10.2 цього кредитного договору. Проценти за кредитним договором нараховуються щомісяця у два етапи за методом «30/360» на суму кредиту, що наданий банком позичальнику і ще не повернутий відповідно до умов кредитного договору (підпункт 1.3.3 кредитного договору).
 
Згідно з пунктом 12.1 кредитного договору, відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених    у підпунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.
 
У забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором банком прийнято:
- застава нерухомості (іпотека), згідно з договором іпотеки від 20 вересня 2007 року № 64409, укладений між банком та ОСОБА_1 ;
- порука ОСОБА_2 , згідно з договором поруки від 20 вересня            2007 року № 143111, за яким поручитель відповідає перед кредитором            у солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник (пункт 3.1 договору поруки).
 
20 листопада 2009 року банк направив на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу № 135-26/228 про усунення порушень за кредитним договором, яка була відповідачем отримана. 
 
Зі змісту вказаної вимоги вбачається наступне: «Станом на 20 листопада 2009 року розмір заборгованості позичальника з повернення кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом становить: прострочена заборгованість - 8 928 доларів США;  залишок за основним боргом - 55 975 доларів США.
Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги значний строк невиконання Вами своїх зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту та заставу від 20 вересня 2007 року, АКІБ «УкрСиббанк» вимагає усунення порушень відповідного Кредитного договору протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги.
У випадку неусунення порушень на 31 (тридцять перший) день з дня отримання цієї вимоги, АКІБ «УкрСиббанк» вважає термін повернення кредиту за Кредитним договором таким, що настав, та вимагає дострокового виконання Вами своїх зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту та заставу від 20 вересня 2007 року № 11219357000,        а саме: сплатити АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість з повернення суми кредиту у повному обсязі, сплаті нарахованих процентів та пені, які підлягає уточненню на дату фактичного повернення коштів.»
 
28 листопада 2017 року АТ «УкрСиббанк» пред`явило вимогу до поручителя ОСОБА_2 у якій вказувало про необхідність повернення всієї суми кредитних коштів (кредиту), сплати процентів за користування кредитом        у розмірі 137 762,73 доларів США, із яких: прострочена кредитна заборгованість - 55 975,26 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 81 787,47 доларів США.
  
Із позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся до суду  14 травня 2018 року.
 
29 червня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат    Коротя Р. О. подав заяву про застосування позовної давності.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ «УкрСиббанк» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції вказаним вимогам закону відповідають, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Щодо вимог, заявлених до позичальника
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
 
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами               (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 05 квітня 2023 року           у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                    і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені                      в постановах Верховного Суду.
 
Установлено, що АТ «УкрСиббанк» не заявляв до позичальника ОСОБА_1 вимог згідно зі статтею 625 ЦК України.
 
Отже, суди попередніх інстанції дійшли обґрунтовано висновку про те, що пред?явивши 20 листопада 2009 року до позичальника досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов?язань за кредитним договором (частина друга статті 1050 ЦК України), а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню до закінчення строку дії кредитного договору.
 
Отже, АТ «УкрСиббанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.
 
За таких обставин та враховуючи, що кредитний договір (його окремі умови) відповідач ОСОБА_1 не оспорювала, вимоги про солідарне стягнення із відповідачів в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 55 975,26 доларів США є обґрунтованими, а вимоги щодо стягнення нарахованих після вимоги про дострокове повернення кредиту процентів                  у розмірі 87 151,77 доларів США та пені за прострочення сплати кредиту в сумі 601 710,66 грн - є безпідставними.
 
Разом з цим представник ОСОБА_1 просив застосувати до вимог банку позовну давність (том 1, а. с. 241-242).
 
Згідно зі статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися         в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня         2013 року).
 
Установивши, що АТ «УкрСиббанк» 20 листопада 2009 року надіслало позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, чим змінило строк виконання зобов`язання, а тому звернувшись до суду з цим позовом              14 травня 2018 року, пропустило строк позовної давності, про наслідки застосування якого відповідач ОСОБА_1 просила суд письмово, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до позичальника ОСОБА_1 в зв`язку з пропуском строку позовної давності.
 
Доводи касаційної скарги АТ «УкрСиббанк» щодо направлення юридично значимого повідомлення позичальнику не у відповідності з умовами договору, що, на думку заявника, не тягне за собою зміну строку виконання зобов`язання, колегія суддів спростовує з огляду на таке.
 
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), на яку як на підставу касаційного оскарження посилається заявник, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що  позивач переконував суд, що направив відповідне повідомлення (вимогу) як позичальнику, так і його поручителю. Проте суди вказали, що всупереч умовам кредитних договорів позивач відправив ці повідомлення (вимоги) рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення. Тому суди не змогли встановити, як те, чи справді позивач відправив відповідачам відповідні повідомлення (вимоги), так і те, чи були останні вручені адресатам. Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами». 
Тобто, порядок направлення передбачених договором кредиту відповідних повідомлень (зокрема, вимог про дострокове стягнення боргу) та підтвердження неодмінного їх вручення як необхідної умови для настання     у адресата певного обов`язку, визначається умовами такого правочину.
 
У справі, що переглядається, відповідні повідомлення (досудові вимоги),            з урахуванням умов кредитної угоди (пункт 12.2.) повинні були бути надіслані позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 листом (цінним з описом та повідомленням про вручення) на їх адреси, які вказані у кредитному договорі та у договорі поруки відповідно. Однак, на підтвердження цих обставин позивач не надав доказів направлення досудової вимоги від 20 листопада 2009 року суду, обмежившись існуванням досудових вимог від 20 листопада 2017 року, направлених позичальнику та поручителю рекомендованими листами. 
 
Натомість про існування вимоги від 20 листопада 2009 року заявив позичальник, пред`явивши суду оригінал та долучивши до матеріалів справи її копію (том 1, а.с. 241б). Зміст зазначеного документа як достатнього доказу у розмінні статті 80 ЦПК України не спростований позивачем.
 
Щодо вимог, заявлених до поручителя
 
Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
Відповідно до вимог статей 251, 252 ЦК України строком є певний період        у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
 
Згідно з пунктом 3.1 договору поруки від 20 вересня 2007 року № 143111, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за Основним договором.
 
Пунктом 12.1 кредитного договору визначено, що відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у підпунктах 2.3., 4.9, 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2. 10.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.
 
Судами встановлено, що позичальник отримав вимогу банку                              від 20 листопада 2009 року про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.
 
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
 
Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.
 
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження                № 14-70цс19), на яку як на підставу касаційного оскарження посилався заявник.  
 
З урахуванням вимог статей 1054, 1050 ЦК України, пункту 12.1 кредитного договору від 20 вересня 2007 року та наданих сторонами письмових доказів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що, оскільки досудова вимога кредитора направлена АТ «УкрСиббанк» на адресу позичальника 20 листопада 2009 року, то виконання боргових зобов`язань,    у такому випадку, має бути проведено позичальником протягом 32 календарних днів з дня вимоги. Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості та змінивши таким чином термін виконання зобов`язання за основним договором, позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання - 22 грудня 2009 року не пред`явив вимоги до поручителя, а отже порука є припиненою, починаючи з 23 червня 2010 року.
 
Таким чином, звернувшись до суду 14 травня 2018 року з позовом до солідарного боржника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, АТ «УкрСиббанк» діяло поза межами строків, визначених частиною першою статті 252 ЦК України та частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. 
 
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги досудову вимогу від 28 листопада 2017 року, направлену поручителю, оскільки на момент звернення з такою вимогою порука припинилась. 
 
Доводи касаційної скарги про право банку вимагати від поручителя ОСОБА_2 сплатити заборгованість за кредитним договором за останні шість місяців до моменту звернення до суду, тобто за період з грудня        2017 року по травень 2018 року суперечать умовам кредитного договору та положенням частини четвертої статті 559 ЦПК України.
 
Посилання АТ «УкрСиббанк» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 311/4189/15 (провадження № 61-2380св18) щодо порядку нарахування процентів та права на нарахування процентів, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.
 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 123 постанови від 18 січня            2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-80гс20) вказала, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.
 
Однак, згодом, у пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду уточнила вказаний вище висновок таким: «У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором». 
При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого            у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року                у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
 
Таким чином, твердження заявника про необхідність нарахування процентів за «користування кредитом» по день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитного договору не ґрунтуються на нормі закону. Колегія суддів підкреслює, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України).
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                              І. А. Воробйова
                                                                                                      Б. І. Гулько
                                                                                                      Г. В. Коломієць
                                                                                                      Р. А. Лідовець