17.05.23
22-ц/812/514/23
Єдиний унікальний номер судової справи 468/1643/20-ц
Номер провадження 22-ц/812/514/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

15 травня 2023 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» рішення, яке ухвалено Баштанським районним судом Миколаївської області 13 вересня 2022 року, під головуванням судді Муругова В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Ощадбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 березня 2020 року між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 укладено договір про споживчий кредит №601/2-к, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 48 800 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 56% річних, на строк у 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 01 березня 2025 року, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами договору.
Взятий на себе обов`язок за вказаним договором банк виконав належним чином, в той час, як позичальник  ОСОБА_2  належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримала, у зв`язку із чим станом 20 жовтня 2020 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 49 703 грн. 15 коп., з яких: 44 733 грн. 35 коп. – заборгованість за основним боргом (кредитом), 4 906 грн. 72 коп. – відсотки за користування кредитом, 24 грн. 16 коп. – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 24 грн. 03 коп. – 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом, 04 грн. 07 коп. – втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 10 грн. 82 коп. – втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.
Посилаючись на викладені обставини, АТ «Ощадбанк» просило стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість у загальному розмірі 49 703 грн. 15 коп.
Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2021 року позов АТ «Ощадбанк» задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» в рахунок погашення заборгованості за договором про споживчий кредит №601/2-к від 02 березня 2020 року в розмірі 49 703 грн.15 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 2 102 грн.
Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2021 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
ОСОБА_2 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимоги відмовити. 
Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» в рахунок погашення заборгованості за договором про споживчий кредит №601/2-к від 02 березня 2020 року 6 578 грн. 13 коп.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту та трьох процентів річних за несвоєчасне погашення основного боргу в більшому розмірі. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» 273 грн. 26 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Рішення районного суду мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про споживчий кредит. Між тим, банк не дотримався визначеного ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» та договором порядку дострокового повернення коштів, зокрема, не направив відповідачу письмову вимогу щодо повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів, а тому не може бути покладено на відповідача тягар дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Натомість, судом зазначено, що позивач має право на стягнення простроченої суми заборгованості за тілом кредиту та процентами. 
Крім того, судом зазначено, що як слідує з долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості, відповідач 02 вересня 2020 року погасила виниклу раніше заборгованість за тілом кредиту та наступне прострочення відбулось 15 вересня 2020 року, аналогічно і за процентами – відповідач сплатила за виниклу раніше заборгованість за процентами 02 та 04 вересня 2020 року та наступне нарахування процентів відбулось 30 вересня 2020 року, але вже 15 жовтня 2020 року, тобто до закінчення визначеного п.3.9.3 договору строку, вся сума позики була переведена в розряд простроченої, що не відповідає положенням договору, на які посилається позивач.
В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про дострокове повернення всіє суми кредиту, з врахуванням сум, нарахованих відповідно до положень ст.625 ЦК України, скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказані вимоги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що направлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання спорів та є правом, а не обов`язком кредитора.
В апеляційній скарзі також звернуто увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно п.п.3.9.3, п.п.3.9.3.2 кредитного договору строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня, зокрема, в разі прострочення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або процентами та/або комісіями) на строк понад 58 календарних днів.
Пунктом 3.10 кредитного договору передбачена зміна терміну остаточного повернення кредиту.
Враховуючи умови договору та наявність виниклого прострочення виконання зобов`язання понад 58 календарних днів, відбулась зміна терміну остаточного повернення кредиту, а тому у банко виникло право порушувати питання про стягнення достроково всієї суми заборгованості за договором про споживчий кредит.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів переглядає оскаржуване судове рішення у апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених позивачем у апеляційній скарзі.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржуються, тому колегія суддів не вдається до оцінки і аналізу законності і обґрунтованості в цій частині.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги банку без задоволення, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Правовими наслідками порушення зобов`язання згідно з п.2,3,4 ч.1 ст.611ЦК України є зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2020 року між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 укладено договір про споживчий кредит №601/2-к, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 48 800 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 56% річних, на строк у 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 01 березня 2025 року, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами договору (том 1 а.с.11-21).
Відповідно до п.2.3 вказаного договору передбачено, що кредит надається на споживчі цілі.
У розділі 3 вищевказаного договору зазначений порядок виконання його умов. 
Пунктом 3.9 розділу 3 договору, передбачені підстави та випадки, коли позичальник зобов`язаний повернути кредит достроково за вимогою банку.
Зокрема, п.п.3.9.2 договору передбачено, що повернення кредиту та платежів, строк яких не настав, повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. 
В частині другій підпункту 3.9.2 договору визначено, що датою одержання позичальником вимоги банку є дата вручення йому поштового відправлення, яка зазначена в повідомленні про вручення поштового відправлення, або дата проставлена на такому листі особисто позичальником при отриманні ним такого листа, або з дня зазначення поштовою службою в повідомленні про вручення поштового відправлення відомостей про причини невручення такого відправлення позичальнику.
Відповідно до п.п.3.9.3 та п.п.3.9.3.2, строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання: прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або процентами, та/або комісіями) на строк понад 58 (п`ятдесят вісім) календарних днів. 
В свою чергу, згідно з п.п.4.3.1 - 4.3.4 договору, відповідач зобов`язався належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе за цим договором зобов`язання. У строки, обумовлені цим договором зобов`язався повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) зазначено наступне.
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
Наведені приписи дають підстави виснувати, що ч.10 ст.11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Так, оскільки у даній справі договір про споживчий кредит укладено 02 березня 2020 року, то на вказані відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», який набав чинності 10 червня 2017 року, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Частиною 4 статті 16 Закон України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Отже, за відсутності факту направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.
Крім того, боржник відповідно до приписів ст.625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Матеріали справи не містять доказів направлення вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитними коштами.
Позивач стверджує, що направлення повідомлення (вимоги) позичальнику є правом, а не обов`язком банку. Тому ненаправлення такого повідомлення (вимоги) не позбавляє банк можливості дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором.
З цього приводу, колегія суддів зауважує, що враховуючи порушення позивачем визначеного умовами кредитного договору порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатом суд не встановив, не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.
За такого, ОСОБА_2 зобов`язана повернути вищевказану прострочену заборгованість по кредиту, сплатити прострочені проценти за користування кредитом та передбачені умовами договору платежі, що виникли станом на 20 жовтня 2020 року, що віро констатував і суд першої інстанції.
Посилання позивача на умови п.3.9.3 договору, як на підставу для дострокового повернення всієї суми кредиту, є помилковим, виходячи з вищенаведеного.
До того ж, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному ч.2 ст.1050 ЦК України.
Тобто, доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового трактування умов договору та не враховують обов`язкові положення ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», яким не можуть суперечити умови укладеного договору.
Отже, районний суд в оскаржуваній частині рішення дійшов правильного висновку про відмову у задоволені вказаних вимог у зв`язку із недоведеністю підстав для дострокового стягнення всієї суми кредиту.
За такого, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» – залишити без задоволення.
Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 17 травня 2023 року