СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року                               м. Харків                       Справа № 917/92/21(917/62/21)  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників сторін:
апелянта - не з`явився;
позивача - не з`явився;
відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Полтавської обласної ради в особі Управління майном обласної ради, м.Полтава, (вх.№335П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2021 року у справі №917/92/21 (917/62/21),
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зайдекс УА» (вул. Прирічна, 27 Є, м. Київ, 04213; код ЄДРПОУ 41335022),
до Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм», (вул. Горбанівська, б.2, с.Розсошенці, Полтавський р-н, Полтавська обл., 37851; код ЄДРПОУ 32986923),
про стягнення 644263,81 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

11.05.2021 року Господарським судом Полтавської області прийнято ухвалу про відкриття провадження у справі №917/92/21 про банкрутство Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм»; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядника майна боржника; оприлюднено відповідне оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Зайдекс УА» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» про стягнення заборгованості за договором поставки №45 від 13.08.2020 року на загальну суму 644263,81 грн. у тому числі 630811,78 грн. - основний борг за поставлений товар, 10761,62 грн. - пеня, 2690,41 грн. - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань в частині проведення розрахунків за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на день звернення позивачем з позовом не погашена.
Оскільки стосовно відповідача відкрито провадження у справі про банкрутство, місцевий господарський суд дійшов висновку, що спір у даній справі підлягає вирішенню в межах справи №917/92/21 про банкрутство ПОКП «Полтавафарм» у відповідності до ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства.
Ухвалою господарського суду Полтавської області від 25.05.2021 року матеріали справи №917/62/21 за позовом ТОВ «Зайдекс УА» до ПОКП «Полтавафарм» про стягнення 644263,81 грн. передано до Господарського суду Полтавської області для розгляду в межах справи №917/92/21 про банкрутство ПОКП «Полтавафарм».
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.10.2021 року у справі №917/92/21 (917/62/21) (повний текст складено 29.10.2021 року, суддя Ореховська О.О.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зайдекс УА» 630811,78 грн. основного боргу, 10341,18 грн. пені та 2586,99 грн. 3% річних, а також 9656,10 грн. витрат по сплаті судового збору.
В іншій частині - у позові відмовлено.
Полтавська обласна рада в особі Управління майном обласної ради з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що він є засновником боржника - відповідача у справі Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм», а отже має право оскаржувати судове рішення у даній справі.
Скаржник вказує, що висновки суду першої інстанції у даній справі, які викладені в оскаржуваному рішенні є необґрунтованими та вчинені при неповному з`ясування обставин справи. Так, у рішенні вказано, що накладні підписані представниками сторін та скріплені їх печатками. Проте, досліджуючи видаткові накладні необхідно зазначити, що вони від постачальника мають лише підпис і не вказано посаду та прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка відпустила товар по договору постачання № 45. Також в рішенні суду не вказано чи перевірено повноваження осіб, які відпускали та приймали товар згідно видаткових накладних, адже в додатку до позовної заяви та і в рішенні Господарського суду Полтавської області по справі №917/92/21 (917/62/21) відсутні посилання на довіреності на отримання чи відпуск товарно-матеріальних цінностей. Крім того, в рішенні суду першої інстанції не вказано, чи встановлені повноваження особи, яка підписала договір постачання №45 від 13.08.2020 року від покупця, адже в даному договорі вказана в.о. директора Шіпош О.С., яка діє на підставі статуту. Тобто судом не перевірено повноваження на укладання вищезазначеного договору та не встановлено відповідність законодавству кожного етапу створення та виконання господарської операції по договору постачання №45 від 13.08.2020 року.
Апелянт зазначає, що нарахування пені по договору постачання №45 здійснено з урахуванням строку введення карантину. При цьому введений карантин є форс-мажорною обставиною, що виключає можливість нарахування пені та її стягнення.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Полтавської обласної ради в особі Управління майном обласної ради на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2021 року у справі №917/92/21 (917/62/21). Встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання на 20.04.2023 року і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. 
Вказана ухвала суду була направлена на адреси сторін засобами поштового зв`язку та на електронну пошту, які зазначені у документах, що надані до суду.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4389 ел.7057 від 18.04.2023 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Ухвалою суду від 20.04.2023 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, з метою повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неявку представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про неможливість розгляду справи в даному судовому засіданні та з огляду на приписи ст.216 та ст.270 Господарського процесуального кодексу України задовольнила клопотання позивача і відклала розгляд справи на іншу дату, а саме на 15.05.2023 року. При цьому, вказаною ухвалою доведено до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.
11.05.2023 року від позивача надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу (вх.№5422 ел.8560), в яких зазначено, що на думку позивача доводи апелянта є надуманими і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. При цьому, позивач просить суд здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності його представника.
У судове засідання 15.05.2023 року представники учасників справи не з`явились.
Учасники справи про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові адреси та на електронні адреси, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду) копій ухвал суду.
Ухвали суду ними отримувались засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення (включаючи ухвали суду господарського суду про відкриття провадження у справі) є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ст. 2). Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; суд вносить до Реєстру всі судові рішення, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (ст. 3). Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ст. 4).
Ухвали суду у даній справі були розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим. 
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. 
Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання. 
Враховуючи, що суд попереджав учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті, з огляду на клопотання позивача, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників учасників справи за наявними документами.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві, та поясненнях доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана  сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).
Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Так, 13.08.2020 року між ТОВ «Зайдекс УА» (постачальник, позивач у справі) та ПОКП «Полтавафарм» (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки №45 (далі - договір поставки).
Умовами зазначеного договору сторони узгодили, зокрема, наступне: 
- В порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов`язується передати у власність покупцю визначені цим договором лікарські засоби, медичні вироби (надалі іменується «товар»), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та здійснити його оплату на умовах передбачених даним договором (п. 1.1. договору);
- Найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає передачі за цим договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення визначаються в видаткових накладних на товар на кожну партію (п. 1.2. договору);
- Найменування товару, асортимент та ціна товару визначаються сторонами у видаткових накладних, що є невід`ємною частиною договору (п. 2.2. договору);
- Покупець здійснює оплату за поставлений товар протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня поставки товару (п. 3.2. договору);
- Покупець здійснює оплату за товар згідно умов, зазначених у видатковій накладній (п. 3.3. договору);
- Перехід права власності на товар відбувається після фактичного отримання покупцем даного товару, що наступає після підписання видатково-прибуткової накладної представниками сторін (п. 4.4. договору);
- Товар вважається прийнятим покупцем відповідно до накладної, що підтверджується підписом представника покупця на всіх примірниках накладної (п. 7.1. договору);
- У випадку порушення строків оплати покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в момент виникнення прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення (п. 8.1. договору); 
- Договір набуває чинності із дати підписання його сторонами і діє до 31-го грудня 2020 року, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 11.7. договору).
Матеріали справи свідчать, що договір поставки №45 від 13.08.2020 року підписано сторонами та скріплено печатками підприємств.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи ПОКП «Полтавафарм» код 32986923 Шіпош О.С. мала повноваження на підписання договору. Крім того, матеріали справи не містять заперечень сторін щодо договору, а також відсутні відомості щодо визнання його недійсним. Таким чином договір поставки №45 від 13.08.2020 року між ТОВ «Зайдекс УА» та ПОКП «Полтавафарм» презумується як правомірний.
За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором поставки.
Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач на виконання умов договору передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 632211,78 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних, а саме: №1574 від 22.10.2020 на суму 82896,11 грн., №1575 від 22.10.2020 на суму 13007,50 грн., №1578 від 22.10.2020 на суму 24974,40 грн., №1579 від 22.10.2020 на суму 84419,15 грн., №1580 від 22.10.2020 на суму 1412,40 грн., №1581 від 22.10.2020 на суму 2524,50 грн., №1582 від 22.10.2020 на суму 1045,44 грн., №1583 від 22.10.2020 на суму 18991,50 грн., №1584 від 22.10.2020 на суму 9392,90 грн., №1585 від 22.10.2020 на суму 3185,60 грн., №1586 від 22.10.2020 на суму 13566,10 грн., №1587 від 22.10.2020 на суму 25054,07 грн., №1589 від 22.10.2020 на суму 110296,86 грн., №1590 від 22.10.2020 на суму 5167,33 грн., №1591 від 22.10.2020 на суму 236277,92 грн.
Зазначені накладні підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.
Вказані видаткові накладні відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та містять усі необхідні реквізити, а саме: назву документа (видаткова накладна); дату складання (зазначена на кожній); назву підприємства від імені якого складено документ (постачальник: ТОВ «Зайдекс УА»); зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції (поставка товару із зазначенням назви, коду Моріон, серії, виробника, терміну придатності, реєстраційного номеру, коду УКТЗЕД, кількості, ціни); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення (постачальник в особі завідуючої аптечним складом Нєснової Н.П. та покупець в особі завідуючого аптечним складом № 1 Сівук В.П.; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підписи уповноважених осіб та печатки присутні на кожній видатковій накладній).
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Крім того, з боку покупця відсутні заперечення щодо отримання товару за договором поставки №45.
Як вказує позивач, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано в повному обсязі та належним чином взятий на себе обов`язок, а саме здійснено сплату за договором №45 від 18.08.2020 року. Так, загальна вартість поставленого відповідачу товару склала 632211,78 грн. У пункті 3.3 договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату за товар згідно умов, зазначених у видатковій накладній. Згідно видаткових накладних оплата поставленого товару мала бути здійснена 21.11.2020 року. Відповідач здійснив оплату за поставлений товар у сумі 1400,00 грн. (платіжне доручення №@2PL470080 від 12.11.2020 року). Тобто з боку відповідача має місце просторочення обов`язку по сплаті у належні строки та розмірі, а непогашеною залишилась сума боргу за поставлений товар у розмірі 630811,78 грн.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором поставки №45 від 13.08.2020 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 630811,78 грн. заборгованості за поставлений товар є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Як вже зазначалось, у пункті 8.1 договору поставки сторони передбачили, що у випадку порушення строків оплати, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в момент виникнення прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. 
Позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення пеню в розмірі 10761,62 грн. за період з 22.11.2020 року по 12.01.2021 року на підставі п. 8.1 договору та діючих норм права.
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України та умов договору встановив, що 21.11.2020 року припадає на вихідний день (субота), а отже приймаючи до уваги приписи ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України днем строку для розрахунку за товару є перший за ним робочий день - 23.11.2020 року. Відтак, прострочення оплати за товар починається з 24.11.2020 року і саме з цієї дати у позивача виникло право на нарахування пені. Таким чином, суд першої інстанції здійснивши перерахунок пені за період з 24.11.2020 року по 12.01.2021 року і за вказаний період сума пені становить 10341,18 грн. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду і вважає вірним рішення щодо часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 10341,18 грн. пені.
Щодо посилань апелянта про нарахування пені по договору постачання №45 з урахуванням строку введення карантину, який є форс-мажорною обставиною і це виключає можливість нарахування пені та її стягнення, колегія суддів зазначає наступне.
Законодавче визначення форс-мажору міститься у частині 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України». Так, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
На початку 2020 року у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції і введенням карантинних заходів Законом України «Про запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 17.03.2020 року №530-ІХ перелік обставин, які вважаються форс-мажорними, був доповнений новою підставою - «карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України».
Тобто, карантин, введений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СoV-2» є форс-мажорною обставиною, яка може унеможливлювати виконання зобов`язань за договором.
Незважаючи на те, що карантин віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єктів господарювання від відповідальності. Вони мають довести, що порушення зобов`язання (умов договору) сталося внаслідок запроваджених обмежень.
За змістом пунктів 9.1., 9.2., 9.3. договору поставки сторони не несуть відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань, які випливають із даного договору, якщо таке невиконання відбулося внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), як-то: пожежі, повені, землетрусу, військових дій, дій органів державної влади, які перешкоджають виконанню умов даного договору й інших подібних обставин) і якщо такі обставини безпосередньо вплинули на виконання умов даного договору. При цьому строк виконання зобов`язань сторін припиняє хід на час, протягом якого діяли такі обставини.
Достатнім доказом дій форс-мажорних обставин є документ, виданий Торгово- промислової палати України (далі - ТПП України) або іншим уповноваженим органом державної влади України.
Сторона, що не виконує свого зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна сповістити іншу сторону про виникнення обставини непереборної сили та її вплив на виконання зобов`язань за даним договором в строк до 3 календарних днів з моменту виникнення такої обставини.
Однак матеріали справи не містять документу, виданого ТПП України наданого ПОКП «Полтавафарм». Крім того, матеріали справи не містять доказів сповіщення позивача щодо неможливості виконання зобов`язань за договором внаслідок обставин непереборної сили.
Висновки щодо застосування ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 15.06.2018 року у справі №915/531/17, від 26.05.2020 року у справі №918/289/19, від 17.12.2020 року у справі №913/785/17 та зводяться до того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати. 
Саме по собі включення до переліку форс-мажорних обставин карантину не свідчить про те, що карантин автоматично звільняє сторону зобов`язання від відповідальності за невиконання її обов`язку, а відповідач не надав жодних доказів того, що він був позбавлений можливості виконувати зобов`язання за договором поставки.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення 2690,41 грн. 3% річних.
Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача заявлених до стягнення 3% річних, з урахуванням норм чинного законодавства України і наявних між сторонами правовідносин, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що позивачу належало виходити із періоду прострочення відповідача починаючи з 24.11.2020 року. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних (з урахуванням встановленого судом початку періоду прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання та в межах періоду визначеного позивачем), встановлено, що сума зазначеного нарахування, яка є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача, становить 2586,99 грн. В іншій частині вимоги про стягнення 3% річних слід відхилити, як безпідставні.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання умов договору поставки №45 від 13.08.2020 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Полтавської обласної ради в особі Управління майном обласної ради не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2021 року у справі №917/92/21 (917/62/21) яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної ради в особі Управління майном обласної ради залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2021 року у справі №917/92/21 (917/62/21) залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 18.05.2023 року.

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           Р.А. Гетьман  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук