ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" квітня 2023 р.           Справа№ 910/12296/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Шаптали  Є.Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи 

матеріали апеляційної скарги           Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району
на рішення           Господарського суду міста Києва від 20.02.2023, повний текст якого складений 20.02.2023
у справі           № 910/12296/22 (суддя Нечай О.В.)
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги»
до                    Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва 
про                    стягнення 60  207,76 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 60  207,76 грн.  за поставлену за договором про постачання електричної енергії споживачу № 33477013П-Т121 від 27.01.2021 у листопаді 2021 року, але оплачену не у повному обсязі електричну енергію.
Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:
- у період дії спірного договору сторонами були підписні шість додаткових угод за наслідками укладення яких ціну 1 кВт/год електричної енергії збільшено з 2,174 грн. з ПДВ до 3,07802 грн., тобто більш, ніж на 30 % від початкової суми, а відтак, враховуючи те, що спірний договір було укладено за результатами процедури закупівлі, вказане є порушення законодавства про публічні закупівлі, зокрема п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»;
- відповідач є бюджетною організацією і у фінансово-господарських відносинах завжди керується кошторисом, проте позивач, зловживаючи своїм монопольним становищем постачальника електричної енергії у місті Києві, фактично примушував відповідач підписувати додаткові угоди через які зросла загальна ціна спірного договору і через те, що в кошторисі відповідача не було передбачено збільшення ціни на 30 % виникла така ситуація, яку відповідач не міг передбачити укладаючи спірний договір.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22 позов задоволений, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено  заборгованість в розмірі 60  207,76 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2  481,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт постачання електричної енергії у спірний період на заявлену до стягнення суму підтверджений матеріалами справи, з огляду на що позивач має право на отримання плати за поставлену електричну  енергію.
Суд першої інстанції не прийняв заперечення відповідача проти позову, зазначивши про те, що:
- правомірність будь-якого правочину презюмується, а правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України), а в силу статті 629 названого Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами;
- уклавши спірний договір сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо строків розрахунків за спожиту електроенергію, і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов`язки, які відображені в його умовах.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023, справу № 910/12296/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..
З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12296/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/12296/22.
20.03.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи. 
Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).
Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2  481*100=248  100 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 248  100,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги  у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.
28.03.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що:
- положення Закону України «Про публічні закупівлі» не визначають правовим наслідком укладення спірних додаткових угод їх нікчемність, а відтак такі правочини є дійсними та породжують відповідні правові наслідки;
- аргументи відповідач стосуються питання дійсності спірного договору, проте вказане не є предметом дослідження при розгляді позовних вимог у цій справі,
просить залишити апеляційну скаргу без задоволення,а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1375/23 від 17.04.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/12296/22. 
Так, за наслідками проведення перерозподілу справи № 910/12296/22, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю.
Станом на 18.04.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.
Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від  12.08.2022 № 573/2022 та від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

27.01.2021 позивач  (постачальник) та відповідач (споживач) уклали договір про постачання електричної енергії споживачу № 33477013П-Т121 (далі Договір), в п. 2.1 якого погодили, що  постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.
У п. 5.5 Договору визначено ціну за 1 кВт*год електричної енергії за цим Договором, яка на момент його укладення становила 2,184 грн. з ПДВ.
При цьому у п. 5.2 Договору зазначено, що ціна за одиницю товару за цим Договором може змінюватися за дотримання сторонами норм, передбачених ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що оформлюється додатковою угодою. До зміни ціни за одиницю товару постачальник зобов`язаний постачати товар за ціною, яка зазначена у Договорі в чинній його редакції.
Так, додатковими угодами № 2 від 23.03.2021, № 3 від 20.08.2021, № 4 від 25.08.2021, № 5 від 26.08.2021, № 6 від 30.09.2021, № 7 від 29.10.2021 та № 8 від 02.11.2021 до Договору було змінено ціну за 1 кВт*год електричної енергії, яка зрештою склала 3,07802 грн.
За умовами пунктів 5.6 - 5.9 Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. 
Розрахунки за поставлений товар здійснюються щомісячно, на підставі рахунка-розшифровки та акта прийняття-передавання товарної продукції, складених відповідно до показників приладів комерційного обліку споживача, які постачальник підписує у 2-х примірниках та надсилає споживачу поштою до 10-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим.
Споживач протягом 7 календарних днів з дати отримання рахунка-розшифровки та акта прийняття-передавання товарної продукції розглядає їх, підписує та направляє постачальнику один підписаний примірник акта прийняття-передавання товарної продукції або направляє в цей же строк постачальнику мотивовану відмову від підписання.
У разі отримання постачальником мотивованої відмови споживача від підписання акта прийняття-передавання товарної продукції сторонами складається протокол, в якому вказуються зауваження і терміни їх усунення.
Згідно з п. 13.1 Договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
09.11.2021 сторони уклали Додаткову угоду № 9 до Договору, у якій домовились з 01.12.2021 припинити (розірвати) Договір.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає, що в листопаді 2021 на об`єкти відповідача було поставлено електричну енергію обсягом 29  704,000 кВт*год вартістю 119  282,82 грн., що підтверджується актом № 33477013/11/1 прийняття-передавання товарної продукції, згодом у рахунку № 33477013/11/1 від 26.01.2022 позивач відкоригував у бік зменшення вартість спожитої відповідачем у листопаді 2021 року електричної енергії на суму 9  567,41 грн., відповідач оплатив електричну енергію частково в сумі 49  507,65 грн., а відтак, неоплаченою залишилася електрична енергія в сумі 60  207,76 грн. (119  282,82-9  567,41-49  507,65).
З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача 60  207,76 грн.  заборгованості за спожиту в листопаді 2021 року електричну енергію.
Колегія суддів зазначає про те, що факт поставки електричної енергії у визначеному позивачем обсязі та факт часткової її оплати відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи документальними доказами.
З матеріалів справи слідує, що заявлена до стягнення сума основного боргу є вартістю поставленої у в листопаді 2021 року електричної енергії. В свою чергу сторони не мають будь-яких спорів щодо якості та кількості поставленої у в листопаді 2021 року електричної енергії, а також щодо суми, яку відповідачем було перераховано в рахунок її оплати, а спір сторін стосується виключно вартості такої електричної енергії так як відповідач вважає, що, так як  Договір було укладено за результатами процедури закупівлі, укладення додаткових угод якими ціну товару було збільшено на 30 %  є порушенням законодавства про публічні закупівлі, зокрема п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Щодо вказаного колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 215 ЦК України встановлює, що:
- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1); 
- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.  У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2); 
- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).
За змістом ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Отже, ЦК України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов.
Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Правочини є безспірно нікчемними, якщо усувається оціночність їх сприйняття і абсолютно зрозуміло, що вони вчинені з таким порушенням закону, яке позначається як підстава їх нікчемності, тому ніякого спору виникнути не може. Нікчемний правочин як завідомо недійсний не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи.
У свою чергу оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.
Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.
На відміну від нікчемного оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, тому припускається дійсним. Водночас порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення, як вже зазначалося, надає можливість одній зі сторін чи заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним. Тобто якщо правочин не оспорюється, то є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки. 
Отже, кожен з видів недійсності правочинів передбачає, зокрема, різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів, залежно від підстав визнання правочину недійсним настають різні правові наслідки.
Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 
Вимогами статей 36, 37 Закону України «Про публічні закупівлі», які були чинні до вступу в дію нової редакції Закону України «Про публічні закупівлі» від 19.04.2020 (далі   попередня редакція), передбачалось, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 цього Закону.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» у попередній редакції, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.
Тобто, угоди, укладені з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» у попередній редакції, в силу статті 37 указаного Закону є нікчемними.
Втім, 19.04.2020 вступила в дію нова редакція Закону України «Про публічні закупівлі» в якій унормовано обставини нікчемності договору.
Так, відповідно до ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі: 1) якщо замовник уклав договір про закупівлю до/без проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі згідно з вимогами цього Закону; 2) укладення договору з порушенням вимог частини четвертої статті 41 цього Закону; 3) укладення договору в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону; 4) укладення договору з порушенням строків, передбачених частинами п`ятою і шостою статті 33 та частиною сьомою статті 40 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.
Частиною 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Частиною 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону).
Аналіз змісту спірних додаткових угод свідчить про те, що сторони їх укладали саме з посиланням на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Водночас ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі», якою встановлено підстави нікчемності договору про закупівлю, не передбачено серед правових підстав нікчемності договору порушення сторонами вимог ч. 5 ст. 41 Закону.
Вказане свідчить про те, що у новій редакції Закону України «Про публічні закупівлі» порушення вимог ч. 5 ст. 41 Закону не є законодавчо встановленою підставою нікчемності правочину.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21.
Отже, в силу положень чинного законодавства додаткові угоди № 2 від 23.03.2021, № 3 від 20.08.2021, № 4 від 25.08.2021, № 5 від 26.08.2021, № 6 від 30.09.2021, № 7 від 29.10.2021 та № 8 від 02.11.2021 до Договору не є нікчемним та, відповідно, є дійсними до набрання законної сили рішенням суду яким такі правочини визнано недійсним.
Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визнання таких додаткових угод недійсними, проте до набрання законної сили відповідним судовим рішенням, такі додаткові угоди є дійсними та такими, що породжують відповідні правові наслідки.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є  правовідношення,  в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати  роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та  обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 275 ЦК України  та ст.ст. 6, 7 ст. 276 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Пунктом 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 визначено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому     Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальники мають право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач  всупереч згаданих приписів закону та  положень Договору, не виконав своїх зобов`язань щодо здійснення повного розрахунку за спожиту електричну енергію у листопаді 2021 року, в зв`язку з чим, за ним на час розгляду справи рахується борг в розмірі 60  207,76 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 60  207,76 грн.  за поставлену за Договором у листопаді 2021 року, але оплачену не у повному обсязі, електричну енергію. 
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу колегією суддів враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району  на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі № 910/12296/22 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12296/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                Є.Ю. Шаптала