Постанова 
Іменем України
26 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 442/8280/21
провадження № 61-8379св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівська обласна прокуратура, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року у складі судді Крамара О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 липня 2022 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, та витрат, сплачених у зв`язку наданням юридичної допомоги.
На обґрунтування позову посилався на таке.
З 08 червня 1999 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. За час служби зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, неодноразово заохочувався керівництвом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та керівництвом Міністерства внутрішніх справ України за високі показники в роботі, особисті та ділові якості, брав участь у захисті Батьківщини під час збройної агресії та є учасником бойових дій. 
Таким чином, спосіб його життя, особисті та ділові якості склали про нього у його колег з роботи, родичів, близьких, знайомих і просто громадян, які його знали особисто, враження як про добропорядну, ввічливу, надійну, законослухняну людину, яка завжди готова прийти на допомогу у важку хвилину, що не могло позначитися на його способі життя, відносинах між рідними, знайомими, колегами з роботи. Свій авторитет, позитивну думку про себе і про членів своєї сім`ї він здобував протягом багатьох років. 
Проте здобутий авторитет, його ділова репутація, досягнення у роботі та у житті були знецінені внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності та, як наслідок, затримання, поміщення до слідчого ізолятора, звільнення з роботи тощо. 
15 липня 2015 року працівниками прокуратури Львівської області в межах розслідування кримінального провадження № 120151400000000286 за частиною третьою статті 189 Кримінального кодексу України (далі - КК України) його затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), поміщено до слідчого ізолятора, позбавлено волі, позбавлено можливості спілкуватися з рідними та інше. Того ж дня у нього вдома, на робочому місці, в його автомобілі були проведені обшуки, щодо нього проводилися негласні слідчі розшукові дії, прослуховувалися його приватні телефонні розмови. 
16 липня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 189 КК України, допитано як підозрюваного, надалі його дії перекваліфіковано на частину третю статті 189, частину п`яту статті 27 - частину другу статті 194 КК України. 
14 вересня 2015 року, у зв`язку із зміною слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова йому запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт, його було звільнено з-під варти з покладенням на нього відповідних обов`язків. Внаслідок пережитого морального та психічного стресу після звільнення зі слідчого ізолятора він лікувався у Комунальній міській лікарні швидкої медичної допомоги. 
21 вересня 2015 року рішенням Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення слідчого судді Галицького районного суду м. Львова про зміну запобіжного заходу щодо нього, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Його утримували у слідчому ізоляторі м. Львова. 
11 листопада 2015 року після внесення застави в сумі 68 900,00 грн його було звільнено з-під варти з покладенням на нього відповідних обов`язків. 
Вважав, що він незаконно перебував під вартою з 15 липня 2015 року до 14 вересня 2015 року та з 21 вересня 2015 року до 11 листопада 2015 року, тобто 114 днів. 
У зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності 21 жовтня 2015 року його звільнено з органів внутрішніх справ. 
За наслідками розгляду кримінальної справи № 442/7125/15-к Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 09 лютого 2018 року винесено виправдувальний вирок, його визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 189, частиною п`ятою статті 27 - частиною другою статті 194 КК України та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінальних правопорушень. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року вирок Дрогобицького міськрайонного суду у Львівській області залишено без змін.
Виправдувальний вирок щодо нього набрав законної сили 16 вересня 2021 року. Отже, з моменту порушення справи, 15 липня 2015 року, і до 16 вересня 2021 року він перебував під слідством та судом, що в сукупності складає 74 місяці, з них - 114 днів під вартою. 
Таким чином, з моменту порушення кримінального провадження, його затримання, поміщення до слідчого ізолятора, йому було завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що його як працівника правоохоронних органів незаконно звинуватили у вчиненні тяжких злочинів, що призвело до безповоротної втрати його авторитету як правоохоронця, який все своє життя сумлінно боровся із злочинністю. Він назавжди втратив свою ділову репутацію як законослухняної людини, вірного товариша серед знайомих та родичів. Такі ж моральні переживання та втрати понесли всі члени його сім`ї (дружина, малолітні діти), яким потрібно було пояснювати чому їхній чоловік, батько, син, який все життя пропрацював у правоохоронних органах, мав високі здобутки в роботі, був учасником бойових дій, захищаючи Батьківщину, опинився у слідчому ізоляторі за підозрою у вчиненні тяжких злочинів. 
З урахуванням наведеного просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на свою користь грошові кошти за завдану йому моральну шкоду в розмірі 984 100,00 грн та кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 85 000,00 грн.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 984 100,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 85 000,00 грн коштів, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за час незаконного перебування під слідством та судом позивач зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу внаслідок невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості через надуманість обвинувачення. Отже, вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним та таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку внаслідок незаконного притягнення позивача як обвинуваченого.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 липня 2022 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року змінено.
Абзаци другий та третій резолютивної частини рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року викладено у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 984 100 (дев`ятсот вісімдесят чотири тисячі сто) грн». «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги в розмірі 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) грн». 
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності та справедливості, обсягу порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу його страждань, дійшов правильного висновку про те, що розмір компенсації моральної шкоди становить 984 100,00 грн та 85 000,00 грн - витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, розмір якої обґрунтовано належними доказами.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У серпні 2022 року Львівська обласна прокуратуразвернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Період притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності з 15 липня 2015 року до 16 вересня 2021 року становить 74 місяці. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата з 01 грудня 2021 року становить 6 500,00 грн на місяць. Тому відшкодування моральної шкоди могло б становити 481 000,00 грн (6 500,00 грн х 74 місяці), а не 984 100,00 грн, як зазначено судами попередніх інстанцій.
Суд обґрунтовував рішення тим, що позивач займав відповідальну посаду в органах внутрішніх справ, працював і внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності він втратив репутацію чесного правоохоронця, а судові справи щодо його поновлення на роботі тривають протягом тривалого часу. Однак ОСОБА_1 наказом Головного управління національної поліції у Львівській області від 21 лютого 2015 року звільнено із займаної посади у зв`язку з дисциплінарним порушенням. 
Після винесення виправдувального вироку 09 лютого 2018 року на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2018 року, наказом Головного управління національної поліції у Львівській області від 16 травня 2018 року № 1145 позивача поновлено на займаній посаді. Всі подальші трудові спори тривали у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 на підставі скорочення штатної чисельності працівників, що спростовує висновок судів першої та апеляційної інстанцій про тривалий розгляд справи щодо поновлення на роботі. 
Крім того, суд першої інстанції як на підставу визначення розміру відшкодування моральної шкоди послався на триваючі психічні хвилювання і переживання, неможливість звиклого спілкування з рідними, друзями та іншими людьми. Проте у справі відсутні покази свідків чи інші докази, які б свідчили про втрату авторитету, ділової репутації чи інші негативні наслідки притягнення позивача до кримінальної відповідальності. 
Висновок судів про те, що понесення ОСОБА_1 витрат за надання правової допомоги адвокатом у розмірі 85 000,00 грн за період з 15 липня 2015 року до 16 вересня 2021 року підтверджується актами виконаних робіт, договорами про надання правової допомоги, є необґрунтованим та не підтверджений матеріалами справи, оскільки договори про надання правових послуг не охоплюють вказаний судом період (акт приймання наданих послуг за договором про надання правових послуг складений 17 грудня 2021 року, договір про надання правових послуг у справі щодо відшкодування моральної шкоди укладено лише 20 вересня 2021 року, а акт приймання наданих послуг - 17 грудня 2021 року), у них не зазначено конкретних номерів справ та не надано належних доказів розрахунку понесених витрат, а також їх реальної оплати.  
Отже, позивач не навів жодних доказів фактичних витрат на правову допомогу в розмірі 85 000,00 грн, а суд необґрунтовано їх стягнув.
Як на підставу касаційного оскарження Львівська обласна прокуратура посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Суди попередніх інстанцій встановили, що 15 липня 2015 року працівниками прокуратури Львівської області в межах розслідування кримінального провадження № 120151400000000286 за частиною третьою статті 189 КК України було затримано ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні злочину в порядку статті 208 КПК України та поміщено до слідчого ізолятора.
16 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 189 КК України, допитано як підозрюваного. Надалі дії ОСОБА_1 перекваліфіковано на частину третю статті 189, частину п`яту статті 27 - частину другу статті 194 КК України.
14 вересня 2015 року у зв`язку із зміною слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова Шабаровському А. А. запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт, ОСОБА_1 звільнено з-під варти з покладенням на нього відповідних обов`язків. 
21 вересня 2015 року рішенням Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення слідчого судді Галицького районного суду м. Львова про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_1 , обрано йому запобіжний захід у виді тримання під вартою. 
11 листопада 2015 року після внесення застави в сумі 68 900,00 грн позивача звільнено з-під варти з покладенням на нього відповідних обов`язків. 
Позивач перебував під вартою з 15 липня 2015 року до 14 вересня 2015 року та з 21 вересня 2015 року до 11 листопада 2015 року, що складає 114 днів. 
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року, у справі № 442/7125/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 189, частиною п`ятою статті 27 - частиною другою статті 194 КК України та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. 
Вирок набрав законної сили 16 вересня 2021 року після апеляційного перегляду.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон 
№ 266/94-ВР).
Відповідно до статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону № 266/94-ВР).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тому суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у  постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 751/4400/21 (провадження
№ 61-4717св22)).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що внаслідок повідомлення про підозру, затримання, проведення обшуку, застосування запобіжного заходу, порушення звичайних життєвих зв`язків позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановленого щодо нього виправдувального вироку суду. 
Суди обґрунтовано виходили із того, що період перебування позивача під слідством і судом слід визначати з урахуванням положень статті 532 КПК України. 15 липня 2015 року ОСОБА_1 було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року залишено без змін вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2018 року, яким позивача виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 189, частиною п`ятою статті 27 - частиною другою статті 194 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Вирок суду про визнання невинуватим позивача у вчиненні злочину набрав законної сили 16 вересня 2021 року.
Таким чином, період перебування позивача під слідством та судом складає 74 місяці, а саме: з 15 липня 2015 року до 16 вересня 2021 року, який правильно визначено судами попередніх інстанцій. З моменту набрання вироком суду законної сили будь-які обмеження прав позивача були припинені, і позивач отримав можливість для відновлення попереднього стану.
З метою визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди має застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції - 6 500,00 грн.
Отже, гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, становить 481 000,00 грн.
Проте суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що зазначений розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача та, взявши до уваги час перебування позивача під слідством та судом, дійшов висновку, що необхідною і достатньою є сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 984 100,00 грн.
Суд першої інстанції також виходив з того, що позивач займав відповідальну посаду в органах внутрішніх справ, працював на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, до нього застосовувались особливі вимоги як до працівника правоохоронного органу, але внаслідок незаконного звинувачення його у вчиненні тяжких злочинів роботу, авторитет та репутацію як чесного правоохоронця ОСОБА_1 безповортно втратив, до теперішнього часу тривають судові справи щодо його поновлення на попередній роботі.
Отже, враховуючи встановлені судами обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під судом і слідством (74 місяці), запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (114 днів), звільнення з роботи, глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили компенсацію моральної шкоди у розмірі 984 100,00 грн, що є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.
Аргументи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що «визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».
У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18 вказано, що «моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17)».
З урахуванням наведеного доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. Висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду щодо застосування норм матеріального та процесуального права. 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 наказом Головного управління національної поліції у Львівській області від 21 лютого 2015 року звільнено із займаної посади у зв`язку з дисциплінарним порушенням, а не у зв`язку з його притягненням до кримінальної відповідальності, Верховний Суд відхиляє. Так наказом від 17 серпня 2015 року № 2288 позивача звільнено за грубі порушення службової дисципліни, положень Закону України «Про міліцію», дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, що, на думку роботодавця, призвело до надзвичайної події - розпочатого кримінального провадження, дискредитації правоохоронних органів (а. с. 66-67). 
Аргументи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції, як доказ моральної шкоди, зазначено тривалі психічні хвилювання і переживання, неможливість звиклого спілкування з рідними, друзями та іншими людьми, проте у справі відсутні показання свідків чи інші докази, які б свідчили про втрату авторитету, ділової репутації чи інші негативні наслідки притягнення позивача до кримінальної відповідальності, Верховний Суд відхиляє, оскільки ці та інші доводи щодо визначення судами розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до непогодження зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо вирішення вимог про стягнення витрат на отримання позивачем у межах кримінального провадження юридичної допомоги
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Порядок застосування зазначеного Закону встановлений Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом третім пункту 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 565/1372/21 (провадження № 61-12476св22)
17 березня 2016 року між ОСОБА_1 та адвокатом Бенцаком О. П. укладено договір про надання правових послуг (а. с. 162).
Згідно з актом приймання наданих послуг від 07 червня 2018 року за договором про надання правових послуг від 17 березня 2016 року вартість послуг становить 20 000,00 грн (а. с. 163).
07 червня 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Ситником С. О. укладено договір про надання правових послуг (а. с. 164-165).
Згідно з актом приймання наданих послуг від 17 грудня 2021 року за договором про надання правових послуг від 07 червня 2018 року вартість послуг становить 55 000,00 грн (а. с. 166).
20 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Ситником С. О. укладено договір про надання правових послуг (а. с. 167-168).
Згідно з актом приймання наданих послуг від 17 грудня 2021 року за договором про надання правових послуг від 20 вересня 2021 року вартість послуг становить 10 000,00 грн (а. с. 169).
Отже, задовольняючи позов та стягуючи на користь позивача грошові кошти за надану юридичну допомогу у кримінальному провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що надання цих послуг підтверджується актами виконаних робіт, договорами про надання правової допомоги та додатками до них.
Водночас суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що всі зазначені послуги охоплювали період досудового розслідування та судового розгляду, оскільки договір про надання правових послуг від 20 вересня 2021 року укладений після набрання вироком законної сили.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають зміні в частині визначення розміру витрат на отримання позивачем у межах кримінального провадження юридичної допомоги, які підлягають стягненню на користь позивача, - з 85 000,00 грн до 75 000,00 грн. 
Подібні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди ухвалені з додержанням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а судових рішень в цій частині - без змін. 
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні в частині вирішення вимог про стягнення витрат на отримання позивачем у межах кримінального провадження юридичної допомоги.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ціна позову у цій справі становить 1 069 100,00 грн.
За подання позовної заяви судовий збір підлягав сплаті у розмірі 10 691,00 грн.
За подання апеляційної скарги Львівська обласна прокуратурасплатила 16 036,50 грн судового збору.
За подання касаційної скарги Львівська обласна прокуратурасплатила 21 382,00 грн судового збору.
За наслідками касаційного перегляду судових рішень, рішення судів попередніх інстанцій змінено, позов задоволено на 99,06 %.
Оскільки  ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати, пов`язані з розглядом його позову, необхідно компенсувати за рахунок Львівської обласної прокуратури шляхом стягнення з неї у дохід держави 10 590,50 грн (10 691,00 х 99,06 / 100) за подання позовної заяви.
Враховуючи те, що Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, що лише здійснює списання коштів з державного бюджету, стягнення з неї в дохід держави судового збору суперечить нормам матеріального права.
Крім того, Львівській обласній прокуратурі необхідно компенсувати витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 351,73 грн ((16 036,50 х 0,94 / 100) + (21 382,00 х 0,94 / 100)) за рахунок Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Шляхом взаємозаліку стягнення вказаних сум з Львівської обласної прокуратури необхідно стягнути в дохід держави 10 238,77 грн (10 590,50 грн - 351,73 грн) витрат зі сплати судового збору 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської обласної прокуратуризадовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 липня 2022 рокув частині вирішення вимог про стягнення витрат на отримання юридичної допомоги у межах кримінального провадження змінити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 75 000,00 грн - витрати на отримання юридичної допомоги у межах кримінального провадження.
В іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 липня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з Львівської обласної прокуратурив дохід державивитрати зі сплати судового збору у розмірі 10 238,77 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко