Постанова
Іменем України 
25 травня 2023 року
м. Київ
справа № 161/15506/21
провадження № 51-377 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого в режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
захисника в режимі відеоконференції             ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника        ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 12021030580001301 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луцька Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2022 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 2 місяці з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності.
Зазначеним вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, у невстановленої досудовим розслідуванням особи придбав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, у великих розмірах, після чого переніс на ділянку місцевості поблизу річки Чорногузка у с. Голишів Луцького району Волинської області. 
Продовжуючи свої злочинні дії, частину вказаної психотропної речовини, яка була поміщена у чотири полімерні пакети, переніс до лісосмуги та заховав у землю, де продовжив незаконно зберігати з метою збуту до моменту вилучення працівниками поліції 26 травня 2021 року о 19:24 в ході огляду місця події.
Іншу частину психотропної речовини переніс до лісосмуги поблизу річки Чорногузка у с. Голишів Луцького району Волинської області, розділив її у полімерні пакети, один з яких помістив під частину автомобільної шини, а інші - заховав у землю, де продовжив незаконно зберігати з метою збуту до моменту вилучення працівниками поліції 26 травня 2021 року о 18:38 в ході огляду місця події.
Таким чином, відповідно до вироку ОСОБА_6 засуджено за незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 9,0577 г, що відповідно до Таблиці № 2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України       № 188 від 01 серпня 2000 року, є великим розміром.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2022 року - без зміни.
 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, при цьому просить закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю складу та події кримінального правопорушення, а також неможливістю здобуття доказів і вичерпанням можливості їх отримання. На обґрунтування своїх вимог вказує про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що оскаржувані судові рішення постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону. Вказує про недопустимість як доказу протоколів огляду місця події, оскільки під час проведення огляду місця події було грубо порушено права ОСОБА_6 . Зокрема, ОСОБА_6 , який фактично був затриманий без оформлення відповідного протоколу, не були роз`яснені його права, а також не запропоновано зателефонувати захиснику, чим порушено його право на захист. Крім того, вказує, що під час фіксації проведення огляду місця події відсутній безперервний запис, оскільки мав розрив у часі з 18:58 по 19:24, а тому до протоколу долучено не той носій, на якому зафіксовано слідчу дію, а у самому протоколі відсутній підпис понятого ОСОБА_8 . Стверджує, що місцевий та апеляційний суди безпідставно посилаються як на доказ винуватості ОСОБА_6 на показання свідка       ОСОБА_9 , який є працівником правоохоронного органу, а тому не може бути об`єктивним та незалежним у своїх свідченнях. Крім того, вказує, що свідок ОСОБА_9 без дотримання належної процедури, передбаченої статтями 233-237 КПК України, без відповідної ухвали слідчого судді, у відсутність понятих, не складаючи протокол, провів особистий обшук ОСОБА_6 . Вважає, що до огляду місця події за телефонним дзвінком слідчого залучені поняті, які є заінтересованими особами. Також зауважує, що копію вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2022 року вручено ОСОБА_6 у день отримання ним вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2022 року, з текстом яких він не ознайомлений, а тому у суду були відсутні підстави для складання покарань за цими вироками. Разом з тим захисник вказує, що судом не взято до уваги, що на утриманні ОСОБА_6 перебуває дружина та малолітня дитина, яка потребує постійного догляду та уваги з боку обох батьків. Стверджує, що у вироку місцевого суду та ухвалі апеляційного суду відсутні відповіді на доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказів протоколів огляду місця події.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
 
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У касаційній скарзі захисник вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 .
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_9 пояснив, що влітку 2021 року йому як дільничному інспектору Луцького РУП ГУНП України у Волинській області надійшов анонімний дзвінок про невідомих осіб на березі річки Чорногузка. Прибувши на місце, виявив двох осіб, одним з яких був ОСОБА_6 . На запитання чи є у них при собі заборонені предмети, останній ствердно відповів та показав пакет, який був у його лівій кишені. Після чого він викликав слідчо-оперативну групу, вказаних осіб не затримував, обшук не проводив, будь-яких процесуальних документів не складав.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_10 , які викладені в мотивувальній частині вироку, остання повідомила, що влітку 2021 року її разом з ОСОБА_8 запросили бути понятою. Біля річки Чорногузка слідчий проводив огляд місця події, в ході якого обвинувачений самостійно видав свій мобільний телефон, добровільно показував місця закладок. При цьому їм роз`яснювали права, зауважень до протоколу ні у кого не було. Чи був ОСОБА_6 у кайданках вона не пам`ятає.
Також з тесту вироку вбачається, що свідок ОСОБА_8 надав аналогічні показання, як і свідок ОСОБА_10 , при цьому вказав, що обвинувачений спочатку нібито був у кайданках.
Місцевий суд зазначив, що показання вказаних свідків є чіткими, послідовними, узгоджуються між собою, та сукупністю інших доказів у кримінальному провадженні, дають змогу відтворити всі обставини справи, та не вбачає підстав вважати, що свідки обмовляють обвинуваченого.
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_6 дані, що містяться у протоколах огляду місця події від 26 травня 2021 року.
Відповідно до вироку, вказані протоколи з додатками були предметом ретельної перевірки під час судового розгляду. За наслідками їх дослідження місцевий суд зазначив, що огляд місця події проведений та оформлений з дотриманням вимог статей 104, 105, 223, 237 КПК України, а також підписаний без зауважень всіма учасниками слідчої дії, у тому числі й обвинуваченим ОСОБА_6 .
При цьому, як констатував суд першої інстанції, під час перегляду додатків до протоколів огляду місця події, а саме відеозаписів, на яких зафіксовано перебіг відповідної слідчої дії, ОСОБА_6 перед початком огляду місця події роз`яснено право на захист та повідомлено про можливість залучення захисника. У подальшому ОСОБА_6 , не перебуваючи у кайданках, добровільно повідомляє про місце зберігання психотропних речовин, показує місця їх закладок, після чого працівники поліції вилучають пакети з розфасованою речовиною.
Крім того, за результатом перегляду зазначених вище відеофайлів місцевим судом не встановлено будь-яких тілесних ушкоджень у обвинуваченого, а також не виявлено обставин, які б вказували про перебування ОСОБА_6 під фізичним або психологічним тиском працівників поліції.
Водночас місцевий суд зазначив про доречність тверджень захисника про відсутність у протоколі огляду розшифрування анкетних даних понятого біля його підпису, однак не взяв їх до уваги з урахуванням того, що допитаний в ході судового розгляду у якості свідка ОСОБА_8 підтвердив свою участь під час проведення відповідної слідчої дії.
Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у висновках експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № СЕ-19/103-21/4267-НЗПРАП від 27 травня 2021 року, № СЕ-19/103-21/4719-НЗПРАП від 26 червня         2021 року, № СЕ-19/103-21/4722-НЗПРАП від 26 червня 2021 року, № СЕ-19/103-21/4720-НЗПРАП від 14 липня 2021 року, № СЕ-19/103-21/4718-НЗПРАП від 18 серпня 2021 року, № СЕ-19/103-21/4721-НЗПРАП від 18 серпня 2021 року, відповідно до яких проведено експертизу речовин, вилучених під час огляду місця події, які є особливо небезпечною психотропною речовиною - PVP, загальною масою 9,0577 г, а також постанову слідчого від 27 травня 2021 року про визнання вказаних психотропних речовин речовими доказами.
Відповідно до вироку, як на доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій, суд першої інстанції посилався на протокол огляду предмету від 28 травня          2021 року (вилученого на підставі ухвали слідчого судді мобільного телефону обвинуваченого), відповідно до якого під час огляду телефону виявлено фотографії із зазначенням координат та описів до фото, а також у месенджері «Телеграм» виявлено переписку в завуальованій формі про розповсюдження та збут заборонених речовин.
Крім того, місцевим судом також досліджено висновок судово-психіатричної експертизи № 207 від 12 липня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_6 є осудним, ступінь психіки не позбавляв та не позбавляє його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, наркоманією не страждає, застосування заходів медичного характеру не потребує.
Відповідно до змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому дій не визнав у повному обсязі, зазначив, що працівник поліції ОСОБА_9 вийняв з його кишені пакет з психотропною речовиною PVP, одягнув на нього кайданки, викликав слідчо-оперативну групу, після прибуття якої його били, та показали йому місця закладок, на які він мав вказати, після чого почали проводити відеозапис слідчої дії. При цьому зауважив, що до правоохоронних органів або до закладу охорони здоров`я з приводу побиття не звертався.
Місцевим судом в ході судового розгляду допитано свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що він разом з ОСОБА_6 приїхали до річки Чорногузка, де їх наздогнав дільничний та сказав витягнути все з кишень, проводив обшук          ОСОБА_6 , одягнув кайданки і так вони чекали прибуття слідчо-оперативної групи. При цьому слідчим було знайдено якісь наркотики, відібрано телефон, видавати щось добровільно ніхто не пропонував.
При цьому як обвинувачений ОСОБА_6 , так і свідок ОСОБА_11 в ході їх допиту повідомили, що вони не розуміють різниці між оглядом та обшуком. 
Однак місцевий суд критично поставився до показань обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , оскільки, на переконання суду, такі показання є неспроможними, суперечливими, не узгоджуються між собою та спростовуються сукупністю інших доказів у справі, а тому розцінив такі показання як позицію захисту та спосіб уникнути обвинуваченим кримінальної відповідальності.
Отже, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статей 85, 86, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.
Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Колегія суддів вважає, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України, а саме незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах, є правильною.
У своїй касаційній скарзі захисник вказує про недопустимість як доказу протоколів огляду місця події, оскільки під час проведення огляду місця події було грубо порушено права ОСОБА_6 , який фактично був затриманий без відповідного протоколу, не були роз`яснені його права, а також не запропоновано зателефонувати захиснику, чим порушено його право на захист. Крім того, вказує, що під час фіксації проведення огляду місця події відсутній безперервний запис, оскільки мав розрив у часі з 18:58 по 19:24, а тому до протоколу долучено не той носій, на якому зафіксовано слідчу дію, а у самому протоколі відсутній підпис понятого            ОСОБА_12 .
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що на аналогічні доводи посилався захисник під час оскарження вироку суду в апеляційному порядку. Апеляційний суд ретельно перевірив зазначені доводи, та не встановив підстав для їх задоволення.
Зокрема, апеляційний суд не встановив порушень процесуального закону під час проведення огляду місця події, а також складання відповідних протоколів за наслідком проведення такої слідчої дії.
Як вказав в ухвалі апеляційний суд, місцевим судом було досліджено протоколи огляду місця події, безпосередньо досліджено в судовому засіданні відеозаписи цих слідчих дій, при цьому не встановлено будь яких порушень прав ОСОБА_6 , який добровільно розповідав та показував місця розташування прихованих ним психотропних речовин.
Таких порушень не встановлено і судом касаційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. У ч. 5 цієї статті вказано, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Частиною 6 ст. 237 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор має право заборонити будь-якій особі залишити місце огляду до його закінчення та вчинювати будь-які дії, що заважають проведенню огляду.
За встановлених судами фактичних обставин ОСОБА_6 добровільно повідомив та продемонстрував дільничному інспектору Луцького РУП ГУНП України у Волинській області ОСОБА_9 наявність у нього речовини, обіг якої заборонено. Допитаний як свідок ОСОБА_9 заперечив обшук ОСОБА_6 та його затримання, а також застосування щодо нього превентивних засобів. Про те, чи були на руках ОСОБА_6 кайданки, свідок ОСОБА_10 під час її допиту в суді першої інстанції повідомила, що не пам`ятає цих обставин. Крім того, з досліджених судом записів фіксації огляду місця події встановлено, що ОСОБА_6 добровільно та без будь-якого примусу показує місця із закладками психотропної речовини.
Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних, які б підтверджували, що до огляду місця події ОСОБА_6 був затриманий та був проведений його обшук.
При цьому, примусове перебування ОСОБА_6 під час проведення огляду місця події у даному випадку не суперечить положенням ч. 6 ст. 237 КПК України.
З цих же підстав необґрунтованими є доводи захисника про затримання ОСОБА_6 без дотримання належної процедури, передбаченої статтями 233-237 КПК України, оскільки такі доводи, по-перше, спростовані судами попередніх інстанцій, по-друге, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду. 
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними твердження захисника про те, що під час фіксації проведення огляду місця події відсутній безперервний запис, оскільки мав розрив у часі з 18:58 по 19:24.
З мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що предметом його безпосереднього дослідження були протоколи огляду місця події від 26 травня        2021 року.
При цьому, один з оглядів місця події, як зазначено у змісті протоколу, розпочато о 18:38 та закінчено о 18:58, та проведений у с. Голишів Луцького району Волинської області на ділянці місцевості поблизу річки Чорногузка. Тоді як інший огляд місця події, відповідно до тексту протоколу, розпочато о 19:24 та закінчено о 19:51, та проведений у лісовому масиві між населеним пунктом с. Голишів Луцького району Волинської області та вул. Мансурова у м. Луцьку.
При цьому розрив у часі під час фіксування слідчої дії, про який наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, співпадає із завершенням першого огляду місця події та початком другого огляду місця події, які проведені в різних місцях, та за наслідком проведення яких складено два різних процесуальних документи.
З огляду на викладене, твердження захисника, що зазначені ним обставини вказують про порушення процесуального закону під час фіксації огляду місця події, колегія суддів вважає безпідставними.
Що стосується доводів захисника про відсутність у протоколах огляду місця події підпису свідка ОСОБА_8 , то такі доводи не знайшли свого підтвердження в ході перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції.
Як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень, захисник вказує, що суди безпідставно посилаються як на доказ винуватості ОСОБА_6 на показання свідка ОСОБА_9 , який є працівником правоохоронного органу, а тому не може бути об`єктивним та незалежним у своїх свідченнях.
Згідно з ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань. Водночас ч. 2 ст. 65 КПК України визначено перелік осіб, які не можуть бути допитані як свідки, серед яких працівників поліції немає.
При цьому захисником у касаційній скарзі не вказано чому, на його думку, свідок  ОСОБА_9 , за виключенням того, що він є працівником правоохоронного органу, не може бути об`єктивним та незалежним у своїх показаннях, та в чому полягає неправдивість його показань.
З цих же підстав необґрунтованими є доводи захисника про зацікавленість свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , оскільки у касаційній скарзі не наведено жодного обґрунтування на підтвердження зазначених обставин.
Отже, за наслідком касаційного розгляду порушень процесуального законодавства в ході збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, які б давали підстави для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, колегією суддів не встановлено, як і не встановлено підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з доводами касаційної скарги захисника про те, що місцевий суд та апеляційний суд не надали належної відповіді на доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів.
Більше того, неспроможними є доводи захисника про неповноту судового розгляду, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Такі доводи не можуть бути предметом касаційного розгляду, оскільки з огляду на вимоги ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати достатність обсягу судового розгляду для постановлення остаточного рішення, здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях. 
Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою захисника, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги захисника у порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, судами не взято до уваги, що на утриманні ОСОБА_6 перебуває дружина та малолітня дитина, яка потребує постійного догляду та уваги з боку обох батьків.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, виходив із того, що він вчинив тяжкий злочин, раніше судимий, одружений, на утриманні має малолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, інформація щодо негативної характеристики відсутня.
Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Враховуючи, що ОСОБА_6 вчинив умисний тяжкий злочин з корисливим умислом, та з огляду на те, що поширення наркоманії та зростання злочинності, пов`язаної з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, є серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя людей та становить реальну загрозу здоров`ю населення, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 6 років 2 місяці з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності, та не встановив підстав для застосування більш м`якого покарання, ніж визначено санкцією статті.
У свою чергу, здійснюючи розгляд кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції та у своєму рішенні вказав, що призначене місцевим судом ОСОБА_6 остаточне покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України є законним та обґрунтованим.
На думку колегії суддів, призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
При цьому не заслуговують на увагу твердження захисника про те, що вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2022 року вручено ОСОБА_6 у день отримання ним вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2022 року, з текстом яких він не ознайомлений, а тому у суду були відсутні підстави для складання покарань за цими вироками.
Колегія суддів звертає увагу, що час вручення та, відповідно, ознайомлення засудженого з текстом вироку, яким його було засуджено, жодним чином не звільняє суд від обов`язку призначити покарання із застосуванням положень ст. 70 КК України за умови наявності відповідних підстав, про які вказано у цій статті.
Таким чином захисником не було наведено аргументованих доводів щодо неправильного призначення ОСОБА_6 покарання, враховуючи, що всі обставини, на які посилається захисник, були враховані судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.
Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, відсутні підстави вважати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                             ОСОБА_3