ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 р.	Справа № 480/7184/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання  Шаповал В.Ю.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІКСОРА-С" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.2023, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько,  м. Суми, повний текст складено 08.02.23 по справі № 480/7184/22
за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "ІКСОРА-С"      
до        Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича                   
            про  визнання протиправним та скасування пункту доручення,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІКСОРА-С" звернулося до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича, в якій просить визнати протиправним та скасувати п. 1 доручення Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича від 08.08.2022 №35-Д про підготовку проекту рішення про звільнення земельної ділянки, що розташована напроти Художнього музею, від залишків конструкцій, які становлять небезпеку.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач порушив його право приватної власності, оскільки вказаним дорученням терміново доручив відповідним особам підготовку проекту рішення про звільнення земельної ділянки від залишків конструкцій, яка фактично є приватною власністю позивача відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.09.2020.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.23 у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІКСОРА-С"  відмовлено.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІКСОРА-С", не погодившись з рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, при його ухваленні було допущено порушення норм процесуального права, судом не повно з`ясовані обставини справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вказує , що суд першої інстанції не врахував, що пункт 1 доручення не узгоджується із нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та суперечить повно важенням міського голови, що надані йому цим законом. Сумський міський голова Лисенко О.М. прийняв оскаржуване рішення, не маючи на те законних повноважень та підстав, перебравши на себе повноваження інших органів виконавчої влади, перевищуючи своє службове становище, порушуючи право власності особи, гарантоване ст. 42 Конституції України. Також , судом першої інстанції не враховано, що п. 1 доручення від 08,08.2022 № 35-Д не містить конкретної адреси земельної ділянки, яку необхідно терміново звільнити від залишків конструкцій, не зазначено вид та характеристики цих конструкцій, в оскаржуваному пункті 1 доручення взагалі відсутні мотиви і підстави для його видання (прийняття), що позбавляє заінтересовану особу можливості спростувати обставини, на підставі яких було видано спірний п. 1 доручення. Тобто, відсутні документи, що підтверджують конкретне місце розташування, адресу “залишків конструкцій” та документи, підтверджуючи, що останні становлять суспільну небезпеку. Оскільки ТОВ «ІКСОРА-С» у вказаному районі м. Суми має у власності будівлю та навіс, загальною площею 179,7 кв. м., зареєстровані за адресою: Сумська область, м. Суми, площа Покровська, будинок 1/2, зрозумілим є той факт, що в п.1 Доручення від 08.08.2022 № 35-Д під «залишками конструкцій, що розташовані напроти Художнього музею» мається на увазі саме ці будівля та навіс. Звертає увагу , що Верховний Суд неодноразово зазначав, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, право на доступ до суду мас особа може розраховувати на реальну можливість захистити свої інтереси, оскільки таке право в першу чергу гарантується Конституцією України. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладені в апеляційній скарзі , просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань усі судові витрати.
Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу , вважає доводи апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.  
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з відсутності порушеного права позивача на момент розгляду даної справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».
Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.
Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
У розвиток цієї конституційної норми, ч.1 та 3 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.
При цьому, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах (ст.2 КАС України).
Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011р. за №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:
(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;
(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);
(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України;
(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);
(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.
Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.
Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.
Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.
З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018р. у справі за №826/4406/16 , від 29 червня 2021р. у справі за №1.380.2019.000578 та від 13 квітня 2023 року у справі № 140/17235/20  і підстави для відступлення від неї відсутні.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Так, в  п. 1 доручення Сумського міського голови ОСОБА_1 від 08.08.2022 №35-Д про підготовку проекту рішення про звільнення земельної ділянки, що розташована напроти Художнього музею, від залишків конструкцій, які становлять небезпеку зазначено, що за результатами апаратної наради при Сумському міському голові 08.08.2022 відповідач доручив терміново ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підготувати проект рішення про звільнення земельної ділянки, що розташована напроти Художнього музею, від залишків конструкцій, які становлять небезпеку (а.с. 14).
У вересні 2022 року позивачем отримано лист від Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 05.09.2022 №74/08.01-17, у якому зазначалось, що Управлінням архітектури та містобудування Сумської міської ради, на виконання пункту 1 доручення Сумського міського голови від 08.08.2022 року № 35-Д 08.08.2022, на розгляд Виконавчого комітету Сумської міської ради розроблений проект рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради «Про здійснення невідкладних заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно встановлених/розміщених об`єктів» стосовно вжиття невідкладних заходів щодо організації демонтажу незаконно встановленого/розміщеного елементу благоустрою (металеві конструкції від залишків літнього майданчику) за адресою: м. Суми, напроти Сумського обласного художнього музею ім. Н. Онацького. З огляду на вищевикладене, позивачу пропонувалося надати свої пропозиції та зауваження членам Виконавчого комітету при розгляді вищевказаного проекту рішення.
Позивач вважає вказане Доручення Сумського міського голови в частині щодо підготовки проекту рішення про звільнення земельної ділянки, що розташована напроти Художнього музею, від залишків конструкцій, які становлять небезпеку безпідставним і протиправним, у зв`язку з чим просить суд визнати його протиправним та скасувати.
Під час судового засідання в апеляційному суді, судова колегія намагалась з`ясувати в чому саме полягають порушення прав та інтересів позивача у зв`язку із прийняттям спірного п. 1 доручення Сумського міського голови ОСОБА_1 від 08.08.2022 №35-Д про підготовку проекту рішення про звільнення земельної ділянки, що розташована напроти Художнього музею, від залишків конструкцій, які становлять небезпеку.
Обґрунтованих доказів того, що оскаржуваним пунктом доручення спричинено суттєвого негативного впливу саме на позивача і він зазнав реальної шкоди ним не наведено.
Аналізуючи вищевказане, судова колегія при розгляді даної адміністративної справи не встановила сферу дії оскаржуваного нормативно-правового акту в контексті впливу на права та обов`язки позивача, не встановила наявність порушеного права позивача та, відповідно, обґрунтованість підстав звернення останнього в суд із даним позовом.
Окрім того, що стосується можливих порушень законних інтересів позивача внаслідок прийняття оскаржуваного пункту доручення відповідача, судова колегія зазначає наступне.
Так, загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у своїй постанові від 20.02.2019р. у справі за №522/3665/17.
У вказаній справі, зокрема, зазначено, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:
(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;
(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);
(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;
(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);
(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
З наведеного випливає необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
Ознаками «потерпілого» від порушення законного інтересу є:
(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;
(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;
(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);
(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням».
Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
У даній же справі судовою колегією встановлено, що законний інтерес у позивача відсутній, оскільки останній не навів конкретних порушених своїх прав чи інтересів.
Крім того, безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного пункту доручення, оскільки, як зазначено вище, безпосередньо позивачу не належить законний інтерес, спірний пункт доручення не спричинив будь-якого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.
Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд зауважує, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, що оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.
Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у своїх постановах від 31.03.2021р. у справі за №640/21611/19, від 27.02.2023р. у справі за № 600/3900/21-а.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний п. 1 доручення Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича від 08.08.2022 №35-Д про підготовку проекту рішення про звільнення земельної ділянки, що розташована напроти Художнього музею, від залишків конструкцій, які становлять небезпеку не порушує прав позивача, законний інтерес у позивача відсутній, безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення.
З огляду на вищевикладене, враховуючи відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України наведені вище висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права позивача на момент розгляду даної справи.
Також, судова колегія бере до уваги висновки Верховного Суду про те, що суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача, тому суд не надає оцінки решті доводів учасників справи через відсутність порушеного права та законного інтересу позивача.
Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року в справі №755/10947/17 відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду.
Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010р., заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 по справі № 480/7184/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  05.06.2023 року