ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 квітня 2023 року 
м. Київ
справа № 750/12927/19
провадження № 51-4263км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 , 
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
засудженого                       ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вироки Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2020 року та Чернігівського апеляційного суду від 2 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019270010003758, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ліпецьк Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді арешту на строк 4 місяці, за пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Згідно з вироком суду, 6 квітня 2019 року ОСОБА_7 , незаконно придбав та зберігав психотропну речовину (амфітамін) без мети збуту, яку цього ж дня було у нього виявлено та вилучено працівниками поліції.
Крім того, 22 червня 2019 року в денний час ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, з особливою жорстокістю, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння, свідомо бажаючи спричинити особливі фізичні страждання та настання смерті своїй малолітній дитині - ОСОБА_8 , умисно завдав останньому невстановленим предметом 45 ударів в область голови, 13 ударів в область грудної клітки та 2 удари в область живота. Після чого, невстановленим предметом закрив ОСОБА_8 отвори рота і носа, чим спричинив тілесні ушкодження у виді механічної асфіксії, від яких останній помер на місці події. 
У результаті насильницьких дій ОСОБА_7 малолітній потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з множинними синцями (28 шт.), саднами (21 шт.), ранами (2 шт.), множинними субарахноїдальними крововиливами над поверхнею головного мозку та мозочку (7 шт.), механічної асфіксії внаслідок закриття отворів рота та носа, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, а також саден на передній поверхні грудної клітки (13 шт.) та живота (2 шт.), які є легкими тілесними ушкодженнями. Смерть малолітнього ОСОБА_8 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від механічної асфіксії через закриття невстановленим предметом отворів носа та рота.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисника, задовольнив апеляційну скаргу прокурора. Вирок районного суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді арешту на строк 4 місяці, за пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. В решті вирок залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через суворість, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. На думку засудженого, кримінальне провадження розглянуто однобічно, упереджено, з обвинувальних ухилом, а вирок суду є незаконним, оскільки ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, які, до того ж, не підтверджують його винуватість у вчиненні вбивства. Вказує, що під час досудового розслідування у нього не було захисника, чим було порушено право на захист, а з боку працівників правоохоронних органів здійснювався психологічний та фізичний тиск з метою отримання від нього визнавальних показань.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку захисника, в основу вироку покладено недопустимі докази, які було отримано із застосуванням працівниками правоохоронних органів психологічного та фізичного тиску до засудженого. Апеляційний суд належним чином не розглянув скарги сторони захисту, повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження та безпідставно не визнав докази недопустимими. Враховуючи викладене рішення судів не відповідають вимогам закону та підлягають скасуванню.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали свої касаційній скарги і просили їх задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цих скарг.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційної скарги вбачається, що засуджений, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
Разом із цим, засуджений та його захисник не оскаржують судові рішення щодо ОСОБА_7 в частині засудженнята правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309 КК.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні умисного вбивства малолітньої дитини - ОСОБА_8 , вчиненого з особливою жорстокістю, суд належним чином умотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до вимог закону в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо  ОСОБА_7 .
Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Зокрема, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення,за обставин, викладених у вироку, доводиться показаннями свідка ОСОБА_9 , котрий у суді пояснив, що він разом з ОСОБА_10 і ОСОБА_11 прибули на місце події, де в квартирі в спальній кімнаті на дивані виявили мертву дитину, котра була вся у синцях. Біля під`їзду знаходився засуджений, котрий за зовнішнім станом був нетверезий, з собою у нього була пляшка спиртного. ОСОБА_7 пояснив, що разом з дітьми грався в квартирі, билися подушками, потім лягли відпочивати, а коли прокинувся, то виявив, що дитина була мертва. Аналогічні показання надали свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 . 
З протоколу огляду місця події від 22 червня 2019 року вбачається, що слідчим в присутності понятих був проведений огляд квартири АДРЕСА_2 ), в ході якого в кімнаті на дивані було виявлено труп ОСОБА_8 зі слідами тілесних ушкоджень.
Сам засуджений ОСОБА_7 у суді пояснив, що в день події вживав алкогольні напої. Під час гри з синами одна подушка розірвалась і пір`я розсипалось по кімнаті. Коли лягали відпочивати, ніяких тілесних ушкоджень у сина ОСОБА_12 не було, а коли прокинувся, побачив, що останній помер. Тоді він побіг до сусідки щоб викликати швидку та поліцію і пішов за цигарками. Повертаючись з магазину він вживав алкогольний напій. 
Допитана у суді свідок ОСОБА_13 , пояснила, що під час спільного мешкання у них з засудженим народилося двоє синів. В день події приблизно о 7:00 вона пішла з квартири, де залишився ОСОБА_7 з синами. Свідок ОСОБА_14 , матір засудженого, повідомила, що від сусідки сина їй стало відомо, що останній до неї приходив та просив викликати швидку, бо щось трапилось з ОСОБА_12 . Коли вона зайшла до квартири, побачила пух від подушки по всій кімнаті та розкидані іграшки, а ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_12 помер. На дивані вона побачила труп дитини, після чого забрала іншого онука і пішла на вулицю до під`їзду, де дочекалася приїзду поліції. Свідок підтвердила, що надавала дозвіл працівникам поліції на огляд квартири. 
Показання свідка узгоджуються з протоколом огляду речей від 18 липня 2019 року, згідно з яким під час проведення огляду відеозапису з нагрудних камер патрульних поліцейських, виявлено як свідок ОСОБА_14 , повідомляє працівникам поліції, що в квартирі, де відбулась подія, перебував разом із дитиною її батько, зателефонував їй і сказав, що ОСОБА_12 помер і вона прибула за цією адресою, в подальшому працівники поліції, зайшовши до квартири виявили труп дитини з ознаками насильницької смерті.
Свідок ОСОБА_15 , котрий здійснював досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, пояснив, що він проводив слідчий експеримент з ОСОБА_7 , під час якого були присутні поняті, захисник та оперативні співробітники. При цьому, ОСОБА_7 розповідав про подію того дня і показував, як завдавав ударів. За результатами слідчої дії було складено відповідний протокол, зі змістом якого було ознайомлено всіх учасників. Скарг та зауважень від присутніх не надходило. Свідок ОСОБА_16 пояснив, що він здійснював відеозапис вищевказаної слідчої дії. ОСОБА_7 розповідав все, як відбувалось. До місця проведення слідчого експерименту засудженого було доставлено конвоєм, а по закінченню конвой відвіз його назад. Зазначив, що засуджений не повідомляв про неправомірні дії по відношенню до нього. Свідок ОСОБА_17 , підтвердив, що був понятим під час проведення слідчого експерименту із засудженим. Він пояснив, що працівником поліції ставилися питання, а ОСОБА_7 відповідав на них і показував, де вчинив вбивство. Засуджений все пояснював добровільно, без примусу. По закінченню слідчого експерименту було складено протокол, з яким свідок ознайомився і ні у кого з присутніх заяв чи зауважень не було.      
Як убачається з протоколу слідчого експерименту від 24 червня 2019 року та відеозапису до нього, проведеного за участю засудженого ОСОБА_7 , останній пояснив та показав на місці події, як 22 червня 2019 року, повернувшись додому з магазину, він нагодував дітей, випив спиртне та ближче до 15:00 вживав наркотичний засіб. Тоді син ОСОБА_18 став голосно кричати, він зайшов до кімнати та тричі вдарив його по голові, щоб той заспокоївся. Коли дитина заспокоїлась, ОСОБА_7 разом з нею ліг відпочивати на дивані, а коли прокинувся, то виявив, що ОСОБА_18 синій та не дихає. Він почав робити штучний масаж серця і дихання рот в рот, проте це не допомогло. 
З протоколу про результати проведення -аудіо, -відеоконтролю особи від 25 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 в довільній розмові пояснює своєму співрозмовнику, що того дня, коли сталося вбивство дитини ОСОБА_8 , він знаходився в квартирі разом з двома синами ( ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ), більше нікого в квартирі не було, він вживав наркотичний засіб і нічого не пам`ятає. Прокинувся на дивані, з ОСОБА_19 було все добре, а у іншого - ОСОБА_18 , була голова вся синя, допускає, що його «клемануло» і він вбив дитину.
З висновку експерта № 637 від 22 липня 2019 року вбачається, що у ОСОБА_8 виявлено множинні тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, а саме: механічна асфіксія внаслідок закриття отворів рота та носу предметом, морфологічні властивості якого в ушкодженнях не відобразились, яка є наслідком дії тупого (тупих) предмету (предметів) за механізмом тиснення і призвела до настання смерті, за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення має ознаки тяжких тілесних ушкоджень; закрита черепно-мозкова травма з множинними синцями (28 шт.), саднами (21 шт.), ранами (2 шт.), крововиливами в м`яких тканинах голови з внутрішньої поверхні (5 шт.), множинними субарахноїдальними крововиливами над поверхнею головного мозку та мозочку (7 шт.), які є наслідком дії тупих предметів за механізмами удару, струсу та тертя, які, як єдине багатокомпонентне ушкодження, в сукупності, за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень; садна на передній поверхні грудної клітки (13 шт.) та живота (2 шт.), є наслідком дії тупих предметів за механізмом тертя, як кожне окремо, так і в сукупності, мають ознаки легких тілесних ушкоджень; синці спини (2 шт.), лівої верхньої кінцівки (12 шт.), правого коліна (2 шт.), є наслідком ударної дії тупих предметів і як кожне окремо, так і в сукупності мають ознаки легких тілесних ушкоджень; тілесні ушкодження в ділянці голови (комплекс черепно-мозкової травми) утворилися не менш ніж від 45-50 травматичних впливів; тілесні ушкодження в ділянці спини, лівій верхній кінцівці та правому коліні утворилися не менше ніж від 16 травматичних впливів; садна на передній поверхні грудної клітки та животі утворилися не менш ніж від 15 травматичних впливів; тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми утворились за життя, незадовго до настання смерті, могли утворитись в короткий проміжок часу, від декількох хвилин до кількох годин; ушкодження у вигляді механічної асфіксії внаслідок закриття отворів роту та носу предметом, морфологічні властивості якого в ушкодженнях не відобразились, утворились безпосередньо перед настанням смерті за дуже короткий проміжок часу (до декількох хвилин), і є її причиною; садна на передній поверхні грудної клітки та животі також утворились незадовго до настання смерті; синці на спині та лівій верхній кінцівці, правому коліні, утворились не менш ніж за 4-5 діб до настання смерті. 
Між наявною у дитини ОСОБА_8 механічною асфіксією внаслідок закриття отворів роту та носу і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Наявність у дитини описаного вище комплексу тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, безумовно, сприяла її настанню. До моменту втрати свідомості внаслідок черепно-мозкової травми та (або) механічної асфіксії дитина відчувала сильний фізичний біль. Смерть дитини настала 22 червня 2019 року в проміжку часу з 12:00 до 16:00.
Також судом було досліджено висновки експертів № 675 від 31 липня 2019 року, № 869 від 4 вересня 2019 року та № 1031 від 4 листопада 2019 року. З вказаних висновків експертів убачається, що виявлений у ОСОБА_8 комплекс тілесних ушкоджень не міг утворитись внаслідок падіння з висоти, як з попереднім наданням тілу прискорення так і без такого з подальшим ударом об площину, виступаючи предмети. 
Морфологічні особливості та взаєморозташування тілесних ушкоджень від яких настала смерть ОСОБА_8 , дають змогу категорично виключити можливість їх утворення за умов знаходження дитини в непритомному стані, лежачи обличчям притиснутим до подушки, ліжка, простирадла, м`якої іграшки тощо. 
Категорично виключається можливість утворення тілесних ушкоджень у виді комплексу механічної асфіксії внаслідок закриття отворів роту та носу за умов випадкового закриття дихальних шляхів отворів носу та роту сторонніми предметами (подушка, простирадло, м`яка іграшка тощо). 
Експерти вважають можливим утворення тілесних ушкоджень (комплекс механічної асфіксії внаслідок закриття отворів роту та носу) від яких настала смерть дитини внаслідок активних дій сторонньої особи, а саме закриття дихальних шляхів (отворів роту та носу) долонею руки або сторонніми предметами (в тому числі подушкою). 
Згідно висновку, експерти вважають неможливим утворення виявленого комплексу тілесних ушкоджень, внаслідок дій дворічної дитини, настання смерті дитини від закриття його дихальних шляхів тілом дворічної дитини шляхом навалювання (накочування) та (або) тривалого лежання на обличчі також є неможливим.
Крім того, допитаний у суді експерт ОСОБА_20 пояснив, що виходячи з анатомічної властивості дитини до року в частині будови носа, необхідно прикласти значних зусиль, щоб перекрити повітря. На думку експертів, дитина не в змозі перекрити і ніс і рот потерпілому, щоб не поступало повітря. Таких випадків в медичній практиці не траплялося. Отже, дворічна дитина в силу своїх фізичних даних не могла задушити потерпілого. Не міг потерпілий задихнутися і від накидання на обличчя подушки, оскільки, зазвичай, коли людині перекрити повітря, то вона починає пручатися і загиблий шляхом рухів міг звільнити свої органи дихання. В такому випадку загиблий міг задихнутися в тому разі, якщо б у нього на обличчі була подушка і хтось повинен був її утримувати в такому положенні. Всі виявлені у потерпілого тілесні ушкодження є прижиттєвими і утворилися неодночасно, а протягом певного відрізку часу. 
Згідно з висновком експерта № 392 від 30 липня 2019 року, ОСОБА_7 в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час клінічних ознак психічного захворювання не виявлено, за своїм психічним станом на теперішній час він здатний правильно сприймати обставини, які мають значення для даного кримінального провадження та давати правильні свідчення. Застосування примусових заходів медичного характеру не показане. Відповідно до висновку експерта № 393 від 30 липня 2019 року у ОСОБА_7 мають місце клінічні ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок комбінованого вживання психоактивних речовин (алкоголю, наркотиків), синдром залежності. На даний час утримання, але в умовах, що виключають вживання, тому відповідне лікування йому не показане.
Суд, оцінивши показання свідків, експерта та засудженого у сукупності із іншими доказами, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими й в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.
При цьому, суд в своєму рішенні зазначив підстави, через які визнав доводи засудженого про невинуватість у вчиненому, необґрунтованими, а його власні версії розвитку подій безпідставними та розцінив їх як спробу перекласти свою провину за вчинене на інших осіб.  
Зокрема судом перевірялись версії щодо можливості вбивства потерпілого колишнім чоловіком його співмешканки - ОСОБА_21 , самою співмешканкою - ОСОБА_13 та малолітнім ОСОБА_19 , котрий, на думку засудженого, в процесі гри якимось чином міг це зробити.
Відхиляючи версію ОСОБА_7 щодо можливості вбивства потерпілого колишнім чоловіком його співмешканки та сомою ОСОБА_13 , суд зазначив, що засудженим не надано розумних пояснень того, яким чином до квартири міг потрапити ОСОБА_21 , якщо він не мав вільного доступу до неї і ключів від квартири у нього не було, навіщо йому вбивати малолітнього потерпілого, якщо у нього був конфлікт безпосередньо із ОСОБА_7 . Зазначене стосується й співмешканки - ОСОБА_13 , яку за показаннями засудженого, він приблизно за три місяці до описаного злочину вигнав з квартири. 
Також суд зазначив, що версія щодо можливості вбивства потерпілого його дворічним братом, в достатній мірі була перевірена під час досудового розслідування та не знайшла свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження у суді. 
При цьому суд послався на висновки експертів, якими встановлено, що причиною смерті малолітнього потерпілого стала механічна асфіксія внаслідок закриття отворів роту та носу. Разом із цим експертна комісія категорично виключила можливість утворення механічної асфіксії внаслідок закриття отворів роту та носу за умови знаходження дитини в непритомному стані, лежачі обличчям притиснутим до подушки, ліжка, простирадла, м`якої іграшки тощо, а також за умов випадкового закриття дихальних шляхів отворів носу і роту сторонніми предметами. 
Утворення тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого можлива виключно внаслідок активних дій сторонньої особи, а саме закриття дихальних шляхів (отворів роту та носу) долонею руки або сторонніми предметами (в тому числі подушкою). Категорично спростовується можливість утворення комплексу тілесних ушкоджень внаслідок дії дворічної дитини. Експертна комісія дійшла висновку про неможливість настання смерті потерпілого від закриття його дихальних шляхів тілом дворічної дитини шляхом навалювання (накочування) та (або) тривалого лежання на обличчі.
З урахуванням наведеного суд зазначив, що висновки судових експертиз вказують на неможливість заподіяння потерпілому, як усього комплексу виявлених тілесних ушкоджень, так і окремо тілесного ушкодження, від якого настала смерть - механічної асфіксії внаслідок закриття отворів роту та носу, в результаті умисних або необережних дій дворічної дитини. До того ж, експерт ОСОБА_20 , будучи допитаним у суді, підтвердив, що дворічна дитина не в змозі перекрити і ніс і рот потерпілому, щоб не поступало повітря і таких випадків в медичній практиці не траплялося. 
Отже, суд дійшов висновку, що оскільки на час вчинення інкримінованого злочину з дорослих в квартирі знаходився лише ОСОБА_7 , тому саме він і вчинив умисне вбивство. Такий висновок частково підтверджується протоколом слідчого експерименту, в ході проведення якого засуджений підтвердив, що тричі вдарив по голові малолітнього потерпілого, щоб той не кричав, та протоколом -аудіо,                  -відеоконтролю особи, з якого вбачається, що ОСОБА_7 в довільній розмові з співрозмовником допускає, що його «клемануло» і він вбив дитину.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є обґрунтованими. Всупереч твердженням сторони захисту, оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення обвинувального вироку.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту доводам, в тому числі і тим, на які засуджений та захисник посилаються при касаційному розгляді та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. 
Зокрема, судом перевірялись версії засудженого щодо можливого вбивства потерпілого іншими особами, які він визнав неспроможними та погодився з висновками місцевого суду в цій частині. При цьому суд звернув увагу на те, що навіть за можливого розвитку подій наведених ОСОБА_7 , останній хоча і спав, проте перебував в одній кімнаті з малолітніми дітьми, і в разі гіпотетичного скоєння злочину сторонніми особами, шум, який є невід`ємною частиною таких протиправних дій, мав би розбудити його. До того ж, в квартирі мали б залишитись сліди перебування сторонніх осіб, проте в ході ретельного досудового розслідування цієї справи жодних слідів залишених сторонніми особами встановлено не було, а лише виявлено сліди ОСОБА_7 .
Крім того, судом апеляційної інстанції було повторно допитано експерта ОСОБА_20 , котрий підтвердив раніше надані ним пояснення та надав повні, обґрунтовані відповіді на додаткові питання сторін і суду, які спростовують доводи сторони захисту щодо неможливості випадкового закриття дихальних шляхів, виявлення в ході експертизи тілесних ушкоджень, зокрема, забійних ран на верхній губі загиблого, які могли утворитись при закритті отворів носу та рота із зусиллям.  
Також предметом апеляційного розгляду були твердження захисника про недопустимість, як доказу, протоколу огляду місця події, у зв`язку з тим, що проведений огляд був фактично обшуком. 
Суд зазначив, що вказану слідчу дію було проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, на підставі письмової згоди власниці квартири, що передбачено ч. 1 ст. 233 КПК та її повідомлення про виявлення трупу малолітньої дитини. Крім того в подальшому ухвалою слідчого судді був наданий дозвіл на проведення такого огляду. Також суд зазначив, що доводи захисника про те, що замість вказаної слідчої дії було фактично проведено обшук, крім іншого, спростовуються нормами ч. 5 ст. 237 КПК, якою передбачено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, що і мало місце в даному випадку. 
Доводи сторони захисту щодо здійснення працівниками правоохоронних органів фізичного та психологічного тиску на ОСОБА_7 з метою отримання визнавальних показань, зокрема під час проведення слідчого експерименту, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. 
Так, як убачається з висновку експертизи № 291 від 30 липня 2019 року у ОСОБА_7 було виявлене тілесне ушкодження у вигляді синця правого плеча, яке виникло за 4-6 діб до проведення експертизи. Відповідно до протоколу освідування від 23 червня 2019 року у ОСОБА_7 виявлено забійну рану нижньої губи. Вказані тілесні ушкодження є легкими і знаходяться в зонах досяжності для власної руки.
Суд першої інстанції обґрунтовуючи своє рішення у вироку зазначив, що наявне у ОСОБА_7 тілесне ушкодження у вигляді синця правого плеча жодним чином не впливало на хід та результати проведення слідчого експерименту, оскільки виникло після цієї слідчої дії. А відповідно до протоколу освідування особи забійна рана нижньої губи зі слів ОСОБА_7 виникла при падінні. При цьому, знаходження обох тілесних ушкоджень в зоні досяжності для власної руки не виключає можливість заподіяння таких тілесних ушкоджень особисто ОСОБА_7 , з урахуванням його поведінки під час судового засідання, де він намагався порізати собі руку.
До того ж, суд зазначив, що згідно з матеріалами кримінального провадження, ні ОСОБА_7 ні його захисник зі скаргами на неправомірні дії працівників поліції під час досудового розслідування не звертались. Під час розгляду кримінального провадження у суді було допитано в якості свідків працівників поліції, котрі категорично заперечували факт застосування до ОСОБА_7 фізичного чи психічного насильства. Також за результатами проведеної службової перевірки від 5 травня 2020 року по листу прокурора, застосування недозволених методів слідства збоку працівників поліції встановлено не було.
Крім того, місцевий суд зазначив, що під час проведення слідчого експерименту із засудженим, були присутні поняті та захисник, застосовувалася відеозйомка, таким чином проведення слідчої дії відбувалось в обстановці, що виключає будь-який тиск на ОСОБА_7 . Жодних заяв від засудженого, захисника або інших учасників слідчої дії щодо недозволених методів слідства чи будь-яких інших зауважень не надходило. В суді свідок ОСОБА_17 , котрий приймав участь у згаданій слідчій дії в якості понятого, підтвердив, що засуджений добровільно пояснював і показував місце, де вчинив вбивство. З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом, як про це зазначає сторона захисту. 
З матеріалів кримінального провадження убачається, що ухвалою апеляційного суду від 15 квітня 2021 року було доручено прокурору провести перевірку показань ОСОБА_7 . Постановою слідчого Державного бюро розслідувань від 31 травня 2021 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях працівників Чернігівського відділу поліції складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК. 
Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи засудженого про здійснення на нього тиску з боку працівників правоохоронних органів не знайшли свого підтвердження. Разом із цим суд зазначив, що згідно з вищезгаданою постановою слідчого, ОСОБА_7 під час допиту в якості потерпілого 28 травня 2021 року відмовився від надання будь-яких показань.  
Крім того, сторона захисту під час касаційного розгляду посилається на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2021 року, якою скасовано вищезгадану постанову слідчого від 31 травня 2021 року про закриття кримінального провадження.
Разом із тим, з наданої прокурором постанови слідчого П`ятого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань від 29 червня 2022  року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 42021270000000049 від 20 квітня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК (щодо здійснення на ОСОБА_7 фізичного впливу під час досудового розслідування) - закрито, у зв`язку з відсутністю в діях працівників Чернігівського ВП (РУП) ГУ НП в Чернігівській області складу вищевказаного правопорушення.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах сторони захисту, в тому числі й щодо застосування до засудженого недозволених методів ведення слідства. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам. 
Враховуючи вищенаведене, доводи сторони захисту про те, що обвинувачення побудовано на доказах, здобутих із порушенням вимог КПК, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, та є безпідставними. 
Також не заслуговують на увагу доводи засудженого щодо пушення його права на захист, оскільки докази, отримані на початковій стадії досудового розслідування, були здобуті без участі захисника. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження постановою слідчого від 22 червня 2019 року було прийнято рішення про залучення захисника у даному кримінальному провадженні та згідно з дорученням про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 22 червня 2019 року ОСОБА_7 було призначено адвоката ОСОБА_22 , котрий був присутній під час його затримання в порядку ч. 4 ст. 208 КПК та при проведенні слідчих дій, зокрема під час проведення слідчого експерименту із засудженим. З протоколу роз`яснення права на захист убачається, що ОСОБА_7 заявив, що бажає, щоб його інтереси представляв захисник ОСОБА_22 , котрий здійснював його захист також і в суді першої інстанції. 
З урахуванням вищезазначеного, підстав вважати, що було порушено право засудженого ОСОБА_7 на захист, у колегії суддів немає.
Разом із цим, слід зазначити, що ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав або кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. 
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, то вони є безпідставними.
Так, згідно з частинами 3, 4 ст. 404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушенням, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про ці докази стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, якого не було висунуто в суді першої інстанції.
За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК ), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Отже, в контексті ст. 404 КПК, апеляційний суд не зобов`язаний досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, діючи в межах своїх повноважень із дотриманням вимог ч. 3 ст. 404 КПК, при перевірці апеляційних скарг, дійшов висновку про доведеність у ході судового розгляду винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Отже, суд апеляційної інстанції, погоджуючись зі встановленими місцевим судом фактичними обставинами кримінального правопорушення та вивчивши матеріали справи, здійснив апеляційний розгляд, який не суперечив загальним засадам кримінального провадження, у тому числі щодо принципу безпосередності дослідження показань. Сам по собі факт непогодження з висновками суду та оцінкою доказів, не є підставою для їх повторного дослідження.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції було частково задоволено клопотання сторони захисту, викликано в судове засідання експерта ОСОБА_20 для його повторного допиту, а також доручено прокурору провести перевірку показань ОСОБА_7 про застосування до нього фізичного і психологічного тиску з метою отримання зізнавальних показань у вчиненні кримінального правопорушення.   
В оскарженому судовому рішенні наведені підстави з яких апеляційні скарги засудженого та його захисника визнано необґрунтованими, а твердження сторони захисту про зворотнє не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду. Таким чином апеляційний суд не порушив норм, визначених ст. 23, ч. 3 ст. 404 КПК.
Доводи викладені в касаційних скаргах сторони захисту про те, що призначене ОСОБА_7 апеляційним судом покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Судом апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_7 покарання врахував ступіть тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, котрий раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, офіційно не працює, його сімейний та майновий стан, а також стан здоров`я, вік, формально позитивну характеристику за місцем мешкання. 
Обставино, що пом`якшує покарання за ч. 1 ст. 309 КК суд визнав активне сприяння розкриттю злочину та обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів. За пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання та визнав обставинами, що його обтяжують - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та стані викликаному вживанням наркотичних засобів, вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах. Враховуючи викладене районний суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Проте з таким рішенням не погодився суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного. 
Так, санкцією ч. 2 ст. 115 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Відповідно до ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного.
Під час розгляду кримінального провадження, апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду й розміру покарання  ОСОБА_7 і приймаючи рішення про необхідність скасування вироку районного суду в частині призначеного покарання та призначення більш суворого покарання у виді довічного позбавлення волі, правильно врахував, тяжкість вчинених злочинів, один з яких є особливо тяжким, обставини, спосіб та мотиви їх вчинення, дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують покарання за пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК та наявність обставин, що його обтяжують, поведінку засудженого до і після вчинення кримінального правопорушення, загальні засади призначення покарання (законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання), наслідки вчинення злочинів та розмір заподіяної шкоди, а також ту обставину, що серед злочинів проти особи, вбивство становить особливу небезпеку.
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, буде остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки з урахуванням вищенаведеного, він не вважав за можливе застосувати до засудженого покарання у виді позбавлення волі на певний строк.  
Обґрунтовуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, що обставиною, яка зумовлює призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі і водночас вказує на неможливість досягнення мети покарання шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину. Зазначена обставина визначена апеляційним судом на підставі сукупності усіх зібраних у кримінальному провадженні даних, що стосуються вчинених злочинів, особи винного, відсутності обставин, що пом`якшують покарання та наявності обставин, що його обтяжують. 
При цьому, на винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та виключну суспільну небезпеку засудженого для інших людей та суспільства в цілому, зокрема, вказують дуже тяжкі наслідки вчиненого, а саме позбавлення життя рідного малолітнього сина, котрому не виповнилося і одного року, спосіб вчинення злочину та його мотиви.  
Разом із цим, ОСОБА_7 будучи відносно молодою, фізично здоровою, працездатною особою, не вважаючи життя людини найвищою цінністю, маючи на утриманні двох малолітніх дітей, систематично вживав наркотичні та психотропні речовини, алкогольні напої, внаслідок чого втратив моральні запобіжники і навіть сімейні стосунки не змогли стати у нього на заваді, та він, діючи умисно, у присутності іншої рідної малолітньої дитини, завдав малолітньому сину численних ударів і шляхом закриття отворів носа та рота позбавив його життя, чим заподіяв наслідки, котрі не можуть бути жодним чином усунуті.  
Крім того, апеляційний суд звернув увагу на пост кримінальну поведінку ОСОБА_7 , котрий виявивши сина померлим, попросив сусідку викликати швидку допомогу, а сам продовжував вживати алкогольні напої. В подальшому, у своїх показаннях не висловлював жалю з приводу скоєного та наполягав на ймовірному вчиненні кримінального правопорушення іншими особами. 
Суд не має підстав вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. Апеляційний суд повністю дотримався вимог процесуального закону, розглянув справу в межах апеляційних скарг і прийняв відповідне рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 50, 65 КК ухвалив обґрунтоване рішення про призначення засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Хоча кримінальний закон надає можливість судам індивідуалізувати покарання з урахуванням особистості винного, проте лише за наявності обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Проте досягнення мети гуманізації покарання у даному кримінальному провадженні з огляду на його фактичні обставини не може переважати над ступенем суспільної небезпеки злочинів, вчинених ОСОБА_7 .
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, Суд не вбачає.
З огляду на наведене не можна визнати спроможними та переконливими доводи сторони захисту щодо несправедливості призначеного апеляційним судом ОСОБА_7 покарання через суворість та невідповідності його тяжкості вчинених злочинів.
Доводи касаційних скарг сторони захисту та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Таким чином, вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, вироки районного та апеляційного судів слід залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого і його захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вироки Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2020 року та Чернігівського апеляційного суду від 2 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                         ОСОБА_3