Постанова 
Іменем України
 
10 травня 2023 року 
м. Київ
справа № 473/5932/13-ц
провадження № 61-10019св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю, Погрібного С. О.,
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 , 
стягувач - ОСОБА_2 , 
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонов Дмитро Костянтинович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог скарги 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Д. К. (далі - головний державний виконавець Сазонов Д. К.).
На обґрунтування скарги посилався на таке. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 570 500,00 грн - заборгованість за договором позики, 69 601,00 грн - інфляційні втрати, 12 097,73 грн - три відсотки річних, 27 480 грн - відсотки за користування чужими коштами та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області Кірєєва К. Е. (далі - державний виконавець Кірєєв К Е.) від 19 травня 2015 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року.
07 лютого 2017 року виконавчий лист № 473/2932/13-ц повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Зазначений виконавчий лист повторно пред`явлено до виконання у червні 2018 року.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області Бутковського І. В. (далі - державний виконавець Бутковський І. В.) від 18 червня 2018 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року.
У вересні 2018 року виконавче провадження № НОМЕР_2 передано на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
Постановою головного державного виконавця Сазонова Д. К. від 11 травня 2021 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення вартості майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком про вартість майна від 02 червня 2021 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю «Южтрансінвест» (далі - ТОВ «Южтрансінвест»), ринкова вартість об`єкта оцінки - комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: провул. Ветеринарний, 21, м. Вознесенськ, Миколаївська область, становить 1 308 370,00 грн.
Згідно з протоколом про проведення електронних торгів від 24 вересня 2021 року № 554602, затвердженим Державним підприємством «СЕТАМ» (далі ДП «СЕТАМ»), переможцем електронних торгів визнано ОСОБА_6 . Початкова ціна майна склала 1 112 114,50 грн. 
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час розгляду справи власником комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 , є Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Експедишн» (далі - ТОВ «Глобал Експедишн).
Посилаючись на те, що у зв`язку з порушенням вимог законодавства щодо проведення оцінки нерухомого майна належне йому нерухоме майно реалізоване на прилюдних торгах за суттєво нижчою від ринкової вартістю, ОСОБА_1 , уточнивши 15 лютого 2022 року вимоги скарги, просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Сазонова Д. К. щодо визначення вартості нерухомого майна боржника та передання нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на примусову реалізацію за нижчою від ринкової вартістю; визнати недійсним звіт про оцінку майна, складений 02 червня 2021 року ТОВ «Южтрансінвест» у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі постанови головного державного виконавця Сазонова Д. К. від 18 травня 2021 року, згідно з яким ринкова вартість будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1 308 370,00 грн.
Посилаючись на те, що він як боржник, належним чином не був повідомлений про початок процедури та проведення оцінки майна, а також його реалізацію на електронних торгах, оскільки проживає за межами України, а його представник ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження лише 03 листопада 2021 року, заявник просив поновити йому строк для подання скарги на дії головного державного виконавця Сазонова Д. К. 
Короткий зміст рішень судів
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2022 року, з урахування ухвали про виправлення описки цього ж суду від 28 березня 2022 року, у поновленні строку на звернення до суду зі скаргою відмовлено. Скаргу на дії головного державного виконавця залишено без розгляду. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що основною метою виконавчого провадження є виконання судового рішення, яке у державі, що визнала верховенство права, не може залишатися невиконаним на шкоду одній із сторін, а держава повинна вжити усіх необхідних кроків, у межах своєї компетенції, для виконання остаточного рішення суду. За наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення. Судове оскарження дій виконавця та його наслідки не мають призводити до ситуації, коли боржник за рішенням, що набрало законної сили, зміг би ініціювати судовий процес, з якого він вийде переможцем настільки, що зможе не виконувати судове рішення або на невизначений час затягнути його виконання.
Чинне законодавство України дозволяє державному виконавцю установити лише зареєстроване місце проживання особи. Про інше місце свого проживання, яке не зареєстроване в установленому порядку, особа може самостійно повідомити державного виконавця. 
Отримавши виконавчий документ, у якому зазначено адресу проживання боржника ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , державний виконавець направив йому повідомлення про оцінку нерухомого майна за цією ж адресою, а також за адресою знаходження належного йому нерухомо майна, а отже, дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження». 
Щодо посилання заявника на те, що з 2016 року він проживає за межами України, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та його представник не надали державному виконавцю жодних доказів на підтвердження його проживання в Республіці Туреччина за адресою: АДРЕСА_3 , до 02 листопада 2021 року.
Водночас місце проживання боржника, яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, має бути повідомлено самим боржником та підтверджено належним чином, оскільки саме лише зазначення адреси без перевірки відповідних обставин не дає підстав для висновку, що така адреса є місцем проживання боржника у розумінні Закону України «Про виконавче провадження». 
Боржник ОСОБА_1 через свого представника Вуїв О. В. був обізнаний про вчинення державним виконавцем дій щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за договором позики, в тому числі накладення арешту на спірні нежитлові приміщення, здійснення оцінки арештованого майна з метою його реалізації. ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду зі скаргами на дії державного виконавця, в тому числі двічі з приводу оцінки арештованого нежитлового приміщення. 
Таким чином, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Вуїв О. В., мав можливість виявити належну зацікавленість та вчинити відповідні дії з метою отримання інформації щодо виконавчого провадження. 
Залучення другого представника - ОСОБА_8 (02 листопада 2021 року) та його ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 03 листопада 2021 року не дає підстав для висновку про дотримання боржником строку звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки такі повноваження були і в його іншого представника - адвоката Вуїв О. В.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2022 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, суд першої інстанції не врахував, що у матеріалах виконавчого провадження міститься заява його представниці Вуїв О. В. , яка повідомила державного виконавця про місце фактичного проживання ОСОБА_1 на території Республіки Туреччина. 
Зважаючи на те, що у справі відсутні відомості про повідомлення боржника за адресою місця його фактичного проживання, а також про повідомлення його представника щодо початку процедури оцінки та складення звіту про оцінку майна, на підставі якого належне боржнику майно реалізовано на електронних торгах, висновок суду першої інстанції про достовірну обізнаність боржника про вчинення державним виконавцем зазначених дій є необґрунтованим. 
Оскільки з матеріалами виконавчого провадження представник ОСОБА_1 – ОСОБА_8 ознайомився 03 листопада 2021 року, а зі скаргою на дії державного виконавця звернувся 15 листопада 2021 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск боржником строку для звернення зі скаргою на дії державного виконавця.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні 2022 року головний державний виконавець Сазонов В. А. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
На обґрунтування касаційної скарги посилався на таке.
Суд апеляційної інстанції належно не дослідив матеріали справи, не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Вуїв О. В., неодноразово звертався до суду зі скаргами на дії державного виконавця, у жодній з яких не зазначив, коли саме йому стало відомо, що належний йому об`єкт нерухомості примусово реалізований на електронних торгах.
Апеляційний суд не звернув увагу на те, що в апеляційній скарзі на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Вуїв О. В., зазначив, що восени 2021 року він дізнався про продаж належного йому нерухомого майна на електронних торгах від орендарів приміщення, після чого надав довіреність ОСОБА_8 , який ознайомився з матеріалами виконавчого провадження. 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки представник боржника ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 03 листопада 2021 року, то саме з цього часу розпочався перебіг десятиденного строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить положенням частини першої статті 449 ЦПК України з огляду на те, що зазначений процесуальний строк повинен рахуватися не пізніше як з 29 жовтня 2021 року - дати видачі довіреності, оскільки станом на зазначену дату боржнику вже було відомо про реалізацію його нерухомого майна на електронних торгах. 
Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містить у статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі  необізнаність скаржника з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного та безумовного поновлення строку звернення до суду.
Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець направив на адресу місця проживання боржника, яка зазначена у виконавчому документі, а також за місцем знаходження належного йому нерухомого майна постанову від 11 травня 2021 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення вартості описаного та арештованого майна боржника, а також повідомлення про оцінку майна боржника. Однак зазначені поштові відправлення повернулися до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою та за закінченням терміну зберігання. 
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові  від 27 лютого 2022 року у справі № 800/547/17, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 не проживає або не перебуває в Україні з 2016 року. Згідно з відомостями Державної прикордонної служби ОСОБА_1 не перетинав державний кордон України. Водночас зазначене не дає підстав для висновку про те, що він у 2016 році виїхав з території України. 
Судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, а саме порушення норм процесуального права: статті 449 ЦПК України, частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 9901/267/21, від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 908/3468/13.
У листопаді 2022 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вуїв О. В., у якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, ухвалені не у подібних правовідносинах. 
Натомість у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 160/1334/21 зазначено, що нез`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що діючи на підставі договору про надання правової допомоги від 21 травня 2015 року, адвокат Вуїв О. В. мала можливість збирати та аналізувати інформацію та матеріали, які стосуються справи, оскільки згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_1 не уповноважував її на надання правової допомоги у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, відкритому у 2018 році.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою державного виконавця Сазонова Д. К на підставі частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2022 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Встановлені судами обставини
У справі встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 570 500,00 грн - заборгованість за договором позики, 69 601,00 грн - інфляційні втрати, 12 097,73 грн - три відсотки річних, 27 480 грн - відсотки за користування чужими коштами та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.
Постановою державного виконавця Кірєєва К. Е. від 19 травня 2015 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року.
07 лютого 2017 року виконавчий лист № 473/2932/13-ц повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Зазначений виконавчий лист повторно пред`явлено до виконання у червні 2018 року.
Постановою державного виконавця Бутковського І. В. від 18 червня 2018 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року.
У вересні 2018 року виконавче провадження № НОМЕР_2 передано на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
27 листопада 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Вуїв О. В, звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 14 червня 2018 року, яка ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року, залишена без задоволення. 
25 квітня 2019 року головним державним виконавцем Кшевінською І. М. винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Постановою головного державного виконавця Сазонова Д. К. від 11 травня 2021 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення вартості майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком про вартість майна від 02 червня 2021 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Южтрансінвест», ринкова вартість об`єкта оцінки - комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 , становить 1 308 370,00 грн.
Згідно з протоколом про проведення електронних торгів від 24 вересня 2021 року № 554602, затвердженим ДП «СЕТАМ», переможцем електронних торгів визнано ОСОБА_6 . Початкова ціна майна склала 1 112 114,50 грн. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції не відповідає. 
Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів (частина п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 123 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 759/20392/18 зазначено, що виходячи з результату системного аналізу статей 123, 124, 126 ЦПК України із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20) та від 07 липня 2021 року у справі № 127/2-200/2004 (провадження 
№ 61-16384св19).
У постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 зазначено, що: «Водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04.02.2022 у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 Господарського процесуального кодексу України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14.08.2019 у справі № 910/7221/17, від 12.01.2021 у справі № 910/8794/17, від 12.10.2021 у справі № 918/333/13-г».
Скасовуючи судове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в уточненій скарзі на дії державного виконавця від 15 лютого 2022 року причини пропуску строку на звернення із скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Вуїв О. В., обґрунтовував тим, що він тривалий час перебуває за місцем свого постійного проживання у Республіці Туреччина, оскільки його мати тривалий час хворіла та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. У зв`язку із зазначеними складними сімейними обставинами він не мав можливості займатися виконанням рішення суду, йому не було відомо про повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання та відкриття виконавчого провадження, оскільки за адресою, вказаною у виконавчому листі, він не проживав та не перебував.
Водночас судом першої інстанції встановлено, що 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Вуїв О. В, звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 14 червня 2018 року, яка ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року, залишена без задоволення. 
Тобто йому достовірно було відомо про повторне пред`явлення виконавчого листа № НОМЕР_2 до виконання та відкриття 14 червня 2018 року виконавчого провадження. 
Аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що незважаючи на відсутність доказів того, що ОСОБА_1 отримав повідомлення державного виконавця про початок процедури оцінки та складення звіту про оцінку майна, він достовірно знав про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на належне йому нерухоме майно, а також вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на його примусову реалізацію до 03 листопада 2021 року, а отже, висновок суду першої інстанції про те, що він ( ОСОБА_1 ) мав можливість вчинити всі необхідні дії для отримання звіту про оцінку майна та оскарження його у разі незгоди, є обґрунтованим.
Вирішуючи питання про поновлення ОСОБА_1 строку для подання скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції належно дослідив зібрані у справі докази, враховував поведінку скаржника та обґрунтовано спростував зазначені ним причини пропуску строку.
У контексті наведеного обґрунтованими є доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції частини першої статті 449 ЦПК України.
Заслуговують на увагу також і доводи касаційної скарги про те, що інтереси ОСОБА_1 , відповідно до договору про надання правової допомоги від 21 травня 2015 року, представляла адвокат Вуїв О. В., яка мала можливість знайомитися з матеріалами виконавчого провадження та надавати відповідну інформацію боржнику.
Зокрема, згідно з пунктом 1.1 зазначеного договору вона зобов`язалася здійснювати представництво клієнта у судах всіх рівнів та інстанцій, у тому числі при здійсненні цивільного судочинства, прокуратурі, органах внутрішніх справ, в установах юстиції, в органах Державної виконавчої служби і інших органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування та надавати клієнту іншу правову допомогу в справі щодо захисту та відстоювання законних прав та інтересів останнього з питання стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики та виконанням рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року.
Зазначене спростовує твердження ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вуїв О. В., викладене у відзиві на касаційну скаргу, про те, що вона не уповноважена на надання правової допомоги боржнику у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.
Щодо посилання у відзиві на касаційну скаргу на те, що висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, ухвалені не у подібних правовідносинах, Верховний Суд виходить з того, що згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Отже, для з`ясування законності чи необґрунтованості оскаржуваної ухвали не має істотного значення обставина непідтвердження зазначеної скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Такі посилання ґрунтуються на помилковому ототожненні підстави касаційного оскарження, яка стосується виключно випадків оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті (передусім оскарження рішення суду першої інстанції по суті спору після його апеляційного перегляду), та підстав касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, що нормативно врегульовані окремо.
Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги головного державного виконавця Сазонова Д. К. про те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази, неправильно застосував частину першу статті 449 ЦПК України, а тому дійшов помилкового висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, є обґрунтованими. 
Відповідно, є підстави для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.
Водночас не може залишитися в силі й ухвала суду першої інстанції.
За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження») реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на електронних торгах.
Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).
Відповідно до сталої судової практики у подібних справах, у випадку, якщо предметом розгляду справ за скаргами боржників є рішення, дії та/або бездіяльність державного чи приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника, що є підставою для виникнення прав та обов`язків інших осіб, зокрема осіб, які набули право на арештоване майно божника, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16, Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 372/30/21. 
Оскільки дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, у зв`язку з чим скарга на дії державного виконавця підлягає залишенню без розгляду. Водночас заявнику необхідно роз`яснити можливість вирішення спору в позовному провадженні.
Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця з підстав пропущення строку на її подання, суд першої інстанції зазначеного не врахував, не звернув уваги на те, що вимоги скарги пов`язані з примусовою реалізацією арештованого майна боржника, а саме комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Зважаючи на наведене, ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду відповідного позову із залученням до участі у справі державного виконавця та власника спірного майна як відповідачів, у межах якого і буде надаватися оцінка, у тому числі й діям державного виконавця, щодо визначення вартості належного боржнику нерухомого майна та його примусової реалізації.
Тому скарга ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця підлягає залишенню без розгляду не з підстав пропущення строку на подання скарги, а з мотивів необхідності застосовування загальних положень про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову.
Ураховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав залишення скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця без розгляду, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З урахуванням наведених вище мотивів, Верховний Суд вважає за необхідне постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року скасувати, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2022 року, з урахування ухвали про виправлення описки цього ж суду від 28 березня 2022 року, змінити в частині підстав залишення скарги  ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця без розгляду, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання касаційної скарги сплачено 1 984,80 грн судового збору.
Оскільки по суті касаційна скарга підлягає задоволенню щодо підстав скасування постанови суду апеляційної інстанції, то з ОСОБА_1 на користь відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягає стягненню 1 984,80 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича задовольнити частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року скасувати.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2022 року змінити в частині підстав залишення скарги  ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 1 984,80 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору, понесених за розгляд справи в суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                             О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        В. В. Яремко