Номер провадження: 22-ц/813/2590/23 
Справа № 522/16648/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дришлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 – Коновалової А.В.,
адвоката відповідача ОСОБА_2 – Антонової Л.Г.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Коновалової Альони Віталіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, -

В С Т А Н О В И В:
24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 02 серпня 1995 року, реєстрація шлюбу здійснена відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції про що 02.08.1995 складено актовий запис під №916. Зазначає, що з першої половини серпня 2020 року вони з позивачкою припинили спільне проживання однією сім`єю, сім`я фактично розпалась, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Вказує, що під час шлюбу та проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 ними за зароблені ним грошові кошти була придбана у власність окрема двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2014, реєстрація права власності була здійснена за відповідачкою ОСОБА_2 , а також з його заробітної плати на відкритих у банківських установах на ім`я ОСОБА_2 накопичені грошові кошти у сумі не менше 65 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 833 383,50 грн, здійснити поділ яких відповідачка відмовляється.
Зазначає, що вказана квартира і грошові кошти, що зберігаються на банківських рахунках відповідачки в АТ «Альфа-Банк» визнається спільною сумісною власністю подружжя, вказує, що частки у праві власності на квартиру і грошові кошти є рівними і становлять по 1/2 частці, що у грошовому еквіваленті дорівнює 2 070 690 грн та просить в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ним право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 33 кв.м, яка складається з двох кімнат та підсобних приміщень; та 1/2 частку грошових коштів, що зберігаються у АТ «Альфа-Банк» на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , в розмірі 32 500 доларів США.
09 листопада 2020 року відповідачем  ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву до  ОСОБА_1 , в якій вона просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , придбану на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстровано в реєстрі за №3227, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових на нерухоме майно 05 листопада 2014 року, номер запису про право власності 7573093, та стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати.
Позивач за зустрічним позовом в обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона ОСОБА_3 (до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , за договором купівлі-продажу від 04.10.1994 придбала 351/1000 часток квартири АДРЕСА_2 . Придбання цієї квартири було здійснено за рахунок її коштів, які вона накопичила за період своєї роботи з 1989 року поваром та офіціанткою на пасажирських судах, звільнена була з пароплавства по скороченню штатів в 2002 році. 02 вересня 1995 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 та її прізвище було змінено на ОСОБА_3 . В 1997 році наведений договір купівлі-продажу від 04.10.1994 почали оскаржувати інші співвласники квартири з підстав порушення їх права переважної купівлі частки. Рішенням Центрального народного суду м. Одеси від 26.06.1997 по справі №2-413/97 та ухвалою Одеського обласного суду по справі №33-1095/1997р. від 23.09.1997 вказаний договір було розірвано та стягнуто на її користь 10 000 доларів США. Потім вносився протест прокуратурою 11.02.1998, який був відхилений. Рішення суду було виконано тільки в липні 1998 року, позивач по справі №2-413/97 на виконання рішення передав їй 10 000 доларів США. ОСОБА_2 зазначає, що через 3 тижні після цього, 15.08.1998, вона за ці власні кошти купила по Біржовому договору №24180 однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Данна квартира була придбана за 23 000 гривень, що з урахуванням курсу долару (100 доларів США - 214,19 грн) складало 10 738 доларів США та в біржовому договорі мови про згоду чоловіка на придбання немає. Також ОСОБА_2 вказує, що 26.09.2014 вона продала цю квартиру за 568 000 грн, що з урахуванням курсу долару (1 долар США – 12,91 грн) складало 44 000 доларів США, та через 5 тижнів 05.11.2014 купила за ці кошти спірну квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.11.2014, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстровано в реєстрі за №3227, цей договір купівлі-продажу оформлений нотаріально, вартість квартири склала 529 469,99 грн (п. 2 договору купівлі-продажу), що з урахуванням курсу долару (1 долар США = 13,49 грн) складало 39 237 доларів США. Вказує, що наведені обставини підтверджують, що набуття у її власність вказаної квартири відбулось виключно за рахунок її коштів, отриманих від продажу належної їй квартири, а отже спірна квартира є її особистою приватною власністю. Зазначає, що ОСОБА_1 перейшов жити в цю квартиру і претендує на 1/2 її частку, безпідставно вважаючи її спільною сумісною вартістю подружжя, про що вказує в своєму позові про поділ майна, що змушує її звернутись до суду із цим зустрічним позовом. 
Ухвалою від 20 січня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності прийнятий до провадження.
Представник позивача ОСОБА_1 наполягав на задоволенні первісного позову, заперечував проти задоволення зустрічної позовної заяви.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник наполягали на задоволенні зустрічного позову, заперечували проти задоволення первісної позовної заяви.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року у задоволенні первісного позову відмовлено в повному обсязі.
Зустрічну позовну заяву задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , придбану на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстровано в реєстрі за №32277, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 листопада 2014 року, номер запису про право власності 7573093.
В апеляційній скарзі адвокат Коновалова А.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги первісного позову у повному обсязі, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції з`явились представники сторін. Так адвокат позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги, адвокат відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_5 заперечувала проти вимог апеляційної скарги та просила залишити без задоволення вимоги апеляції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_6 ) уклали шлюб 02 серпня 1995 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб від 20 серпня 2020 року.
Спільне проживання однією сім`єю, сторони припинила з половини серпня 2020 року.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 березня 2021 року по справі №522/15923/20 шлюб між сторонами розірвано.
Предметом первісного та зустрічного позову є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також предметом первісного позову є 32 500 доларів США (1/2 частка від 65 000 доларів США).
Відповідно до договору купівлі-продажу договору від 05.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстровано в реєстрі за №3227, ОСОБА_2 придбала у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд встановив, що об`єкт нерухомості придбаний ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі.
Визнаючи спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався вимогами п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно із абзацом другим пункту 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески виплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 04 жовтня 1994 року, ОСОБА_7 придбала у власність 351/1000 частку квартири під АДРЕСА_2 .
Рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 26 червня 1997 року по справі № 2-413/97 договір купівлі – продажу 351/1000 частку квартири під АДРЕСА_2 визнано частково недійсним з переводом прав та обов`язків покупця на ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , стягнувши з цих осіб на користь ОСОБА_7 707 грн. 
Ухвалою Одеського обласного суду від 23 вересня 1997 року змінено рішення Центрального народного суду м. Одеси від 26 червня 1997 року, збільшено суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 з 707 грн до суми еквівалентній 10 000 у.о. на момент виконання рішення. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Ухвалою Центрального районного суд м. Одеси від 05.03.1998, за результатами розгляду подання судового виконавця Центрального районного суду м. Одеси Полякова В.В. по цивільній справі №2-413/97, ухвалено прийняти гроші в еквіваленті 10 000 у.о. від ОСОБА_11 по курсу НБУ на момент постановлення ували Одеського обласного суду, тобто на 23 вересня 1997 року.
Факт отримання в літку 1998 року грошей відповідачкою ОСОБА_2 , за даними судовими рішеннями, підтвердила присутня при цій події свідок ОСОБА_12 , яка взяла дані кошти на зберігання та повернула їх ОСОБА_2 в день укладення договору купівлі іншої нерухомості.
Згідно біржового договору №24180 від 15.08.1998 ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру загальною площею 29, 20 кв.м, корисна площа 16, 4 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до п. 5 вказаного договору, продажна вартість квартири складала 23 000 грн, що за курсом долару (100 дол США – 214, 19 грн), складало 10 738 дол США.
За договором купівлі-продажу від 26.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., реєстровий номер 2829, ОСОБА_2 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за 568 000 грн, що з урахуванням курсу долару (1 дол США – 12,91 грн), складало 44 000 дол США.
05 листопада 2014 року відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір купівлі – продажу спірної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 33 кв.м, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., реєстровий номер 3227. Вартість квартири складала 529 469,99 грн, що з урахуванням курсу долару (1 дол США – 13,49 грн), складало 39 237 дол США.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновків, що вказане підтверджує обставини, викладені в зустрічному позові ОСОБА_2 , про те, що при купівлі спірної квартири, нею було витрачено особисті кошти, виручені від продажу іншої нерухомості, яка належала їй на праві приватної власності. 
Також, судом першої інстанції враховано, що надані до справи у якості доказів контракти про працевлаштуванні моряка не можуть вважатися доказом отримання ним доходу. Крім того, дані контракти містять ряд недоліків, що вказують на необхідність їх критичної оцінки судом, а саме: неспівпадіння сторони судовласника (чи крюїнгового агенства) з підписантом контракту, відсутність даних про час їх укладення, строку дії, порядку, умов виконання контракту, анкетних даних позивача, розміру заробітної плати. 
Крім того, в матеріалах справи міститься довідка від 27.11.1997 видану ОСОБА_1 . Виконкомом Жовтневої районної радинародних депутатів м. Одеси, з якої вбачається, що ОСОБА_1 не працює з 21 грудня 1995 року. 
Тому, суд першої інстанції дійшов висновків, що ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
Щодо вимоги ОСОБА_1 виділити йому у власність в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, 1/2 частку від 65 000 доларів США, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь 32 500 доларів США, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо їх безпідставності, оскільки як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі гроші з рахунків знімали в період шлюбу та спільних шлюбних відносин, які тривали до першої половини серпня 2020 року, що підтверджується довідками АТ «Альфа –Банк» про рух коштів. Згідно довідки АТ «Альфа–Банк» від 03.11.2020, на рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ОСОБА_2 , остання операція зі зняття коштів була 31.07.2020, після чого сума залишку на рахунку становить 0, 71 дол. США. 
На підставі зазначеного слід дійти висновку, що кошти, які знімались з рахунків, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були використані в інтересах сім`ї, а зворотнє не доведене будь-якими доказами. 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами підстави його позову. 
Абсолютно усі доводи апеляційної скарги адвоката Коновалової А.В. в інтересах ОСОБА_1 є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.
Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу адвоката Коновалової Альони Віталіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 06 квітня 2023 року
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

А.І.Дришлюк