Дата документу 22.05.2023 Справа № 317/2022/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 317/2022/22 Головуючий у 1 інстанції: Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/926/23                                       Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 травня 2023 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» до ОСОБА_1 про стягнення вартості донарахованого (необлікованого) об`єму природного газу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року АТ «Запоріжгаз» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості донарахованого (необлікованого) об`єму природного газу. 
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу на об`єкті споживання, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
12 березня 2021 року працівники АТ «Запоріжгаз» за вказаною адресою виявили факт несанкціонованого втручання у роботу ЗВТ та склали акт про порушення, що споживач підписав без зауважень. В акті зазначено інформацію щодо адреси, дати та орієнтовного часу проведення засідання комісії з розгляду актів про порушення. В цей же день з будинку відповідача був демонтований газовий лічильник для проведення його експертизи, про що складено відповідний протокол, в якому зазначено адресу проведення експертизи лічильника, дату її проведення та орієнтовний час. Лічильник поміщено в пакет, який опломбовано в присутності споживача. За результатами проведеної експертизи було виявлено несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ – невідповідність пломби, встановленої на лічильному механізмі, встановленому зразку. Після проведення експертизи була проведена позачергова повірка лічильника, за результатами якої ЗВТ визнаний непридатним до подальшої експлуатації.
З урахуванням виявленого факту несанкціонованого втручання комісія з розгляду актів про порушення прийняла рішення про часткове задоволення акту – в частині несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ.
Після рішення комісії позивач здійснив нарахування необлікованого обсягу природного газу з урахуванням наявних вихідних даних – на суму 75580,34 грн.
Оскільки станом на момент позову відповідач не сплатив вказану суму,АТ «Запоріжгаз», посилаючись на вищенаведені обставини, просило стягнути з ОСОБА_1  на його користь суму вартості донарахованого необлікованого природного газув розмірі 75580,34 грн та судові витрати.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 рокуу позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «Запоріжгаз» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року, та ухвалити нове про задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відзиві на апеляційну ОСОБА_1 заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року – без змін. Також ОСОБА_1 просив стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3700 грн.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 20 січня 2012 року в будинку відповідача за адресою: АДРЕСА_1 працівниками газопостачальної організації був встановлений газовий лічильник G4 Газдевайс з заводським номером 1813769, який опломбований пломбою № 5389059.
З копії акту про порушення № 783 від 12 березня 2021 року вбачається, що на об`єкті споживання відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено порушення Кодексу газорозподільних систем, зокрема – п. 1.3 Глави 2 Розділу ХІ: несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ, та – п. 3.1 Глави 2 Розділу ХІ: пошкодження ЗВТ або робота комерційного ВОГ чи його складових в позаштатному режимі, внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним ВОГ не обліковується або обліковується некоректно.
Вказаний акт підписаний споживачем ОСОБА_1 без зауважень.
Відповідно до протоколу № 001333 від 12 березня 2021 року, газовий лічильник споживача ОСОБА_1 . G4 Газдевайс з заводським номером 1813769 демонтовано та направлено на експертизу. Лічильник поміщений до пакету та опломбований пломбою С61081921. Вказаний протокол підписаний споживачем ОСОБА_1 без зауважень.
Як вбачається з акту проведення експертизи лічильника газу № 0285 від 17 березня 2021 року, при проведенні експертизи газового лічильника G4 Газдевайс з заводським номером 1813769 експерти встановили таке. 
При огляді лічильника, який надійшов до експертів в пакувальному пакеті, встановлено, що пакувальна тара (пакет) знаходиться у належному стані, пломба № С61081921 не пошкоджена.
Після проведення експертизи, експерти дійшли наступних висновків: «виявлено несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ: при візуальному огляді пломби, встановленої на лічильному механізмі виявлено, що розміри та шрифти літер, цифр та елементів відбитків тавра про повірку ЗВТ на пломбі не відповідають встановленому зразку. Лічильник не придатний до подальшої експлуатації, підлягає заміні. Лічильник поміщено в пакет, опломбовано пломбою № С59367486».
Будь-яких інших порушень вказаним актом не зафіксовано.
Разом з тим, один із членів комісії зазначив про необхідність проведення додаткової експертизи в спеціалізованій установі для перевірки справжності пломби.
Відповідно до протоколу засідання комісії з розгляду актів про порушення АТ «Запоріжгаз» № 539 від 26 березня 2021 року, акт про порушення № 783 від 12 березня 2021 року частково задоволено – в частині несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ.
На момент складання акту про порушення порядок проведення перевірки та складання таких актів був врегульований Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1379/27824 (далі – Кодекс), та іншими актами цивільного законодавства України.
Як передбачено пунктом 1 глави 2 розділу XI Кодексу ГРМ, до порушень споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу належать, зокрема, несанкціоноване втручання в роботу лічильника газу.
Згідно пункту 4 глави І розділу І Кодексу ГРМ , склад порушення може мати місце за наявності складових, а саме:
наявність дій про втручання в роботу або конструкцію чи складові лічильника газу;
наявність обставин того, що комерційним вузлом обліку не обліковується витрата природного газу, та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу;
наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями з втручання в роботу або конструкцію лічильника та обставинами того, що комерційним вузлом обліку не обліковується природного газу.
За відсутності хоча б однієї із названих умов - цивільно-правова відповідальність не настає (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №3-18гс15, Постанови Верховного Суду від 10.07.2018 р. у справі №909/869/16, постанові від 24.10.2018 р.. у справі №914/2384/17.)
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 914/2384/17 вказано, що: «відповідно до абз.3 п.1 розділу 2 глави ХІ Кодексу ГРС до порушень споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування необлікованих об`ємів (обсягів) природного газу, належить, зокрема, несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ (комерційного ВОГ, зокрема лічильника газу). Згідно з п. 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ/лічильника газу є втручання в роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку (у тому числі, лічильника газу), у тому числі шляхом їх підробки, пошкодження чи пошкодження на них пломб, впливу дії спрямованого постійного магнітного поля або зміни конфігурації даних обчислювача/коректора об`єму газу (первинного програмування чи протоколу параметризації), внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку не обліковується (обліковується частково чи з порушенням законодавства), та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу. Проаналізувавши зміст вказаного положення, слід констатувати правильність висновку суду першої інстанції про те, що несанкціонованим втручанням є не лише доведення факту пошкодження конструкції ЗВТ/лічильника, зокрема, наявності наскрізного отвору у корпусі лічильника споживача, а й встановлення факту викривлення даних обліку природного газу (коли витрати природного газу комерційним вузлом обліку не обліковуються, обліковуються частково чи з порушенням)».
Також, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2019 року (справа № 922/1573/18) судом відхилено як необґрунтовані доводи скаржника про те, що підставою для донарахування обсягу природного газу відповідно до глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРМ є факт експлуатації ЗВТ/лічильника газу з порушенням правил застосування такого засобу вимірювальної техніки всупереч вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність, оскільки згідно з наведеними положеннями Кодексу ГРМ підставою для донарахування обсягу природного газу є несанкціоноване втручання споживачем у роботу ЗВТ/лічильника газу, яке не було доведене відповідачем при розгляді даної справи.
Відповідно до висновку Верховного Суду, наведеному у постанові від 13 серпня 2020 року (справа № 535/746/18) встановивши, що роботу лічильника Візар G-4, заводський номер 0187220, який визнаний непридатним внаслідок перевищення допустимої похибки вимірювання, позивачем кваліфіковано як позаштатний режим роботи комерційного ВОГ, проте, факт наявності порушень вимог щодо експлуатації ЗВТ з боку споживача, які можуть вплинути на результати вимірювання, що згідно з пунктом 6 глави 6 розділу Х Кодексу ГРМ кваліфікується як позаштатний режим роботи комерційного ВОГ, позивачем доведено не було, а невідповідність метрологічних характеристик вимогам ДСТУ 3336-96, що була виявлена в результаті експертизи лічильника газу представниками позивача, сама по собі не свідчить про порушення відповідачем порядку експлуатації комерційного вузла обліку та не може бути підставою для відповідальності споживача, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Отже, для підтвердження правомірності здійснених позивачем донарахувань об`ємів природного газу необхідно довести наявність факту несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ (лічильника газу) споживача, за наявності неушкодженої пломби.
При цьому, згідно з підпунктом 37 пункту 4 глави 1 Кодексу ГРМ для виявлення несанкціонованого втручання необхідно довести три складові цього правопорушення, а саме: 1) дію, тобто несанкціоноване втручання в роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку; 2) спосіб втручання, тобто вчинене шляхом підробки, пошкодження чи пошкодження на них пломб, впливу дії спрямованого постійного магнітного поля або зміни конфігурації даних обчислювача/коректора об`єму газу (первинного програмування чи протоколу параметризації); 3) наслідки, тобто витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку не обліковується (обліковується частково чи з порушенням законодавства), та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу). Тільки наявність всіх трьох складових правопорушення дає змогу стверджувати, що споживачем було вчинено несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ. Аналогічна позиція знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (справа № 914/2384/17) від 14 квітня 2021 року (справа № 509/4515/18).
Проте, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши акт про порушення № 783 від 12 березня 2021 року, акт № 0285 експертизи лічильника газу від від 17 березня 2021 року, враховуючи відсутність додаткової експертизи в спеціалізованій установі для перевірки справжності пломби, колегія суддів констатує відсутність в них беззаперечних даних про те, що споживач порушив вимоги щодо експлуатації ЗВТ, факт несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ, при цьому, матеріалами справи також не доведено факту не облікованого споживання природного газу.
Як зазначено вище, втручання в роботу ЗВТ за актом експертизи полягає у невідповідності пломби, встановленої на суматорі ЗВТ, встановленому зразку.
У відповідності до абз. 40 п. 4 Глави 1 Розділу І Кодексу несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ/лічильника газу – втручання в роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку (зокрема лічильника газу), у тому числі шляхом їх підробки, пошкодження чи пошкодження на них пломб, впливу дії спрямованого постійного магнітного поля або зміни конфігурації даних обчислювача/коректора об`єму газу (первинного програмування чи протоколу параметризації), внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку не обліковується (обліковується частково чи з порушенням законодавства), та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу.
Пошкодження пломб, відповідно до абз. 69 п. 4 Глави 1 Розділу І Кодексу, це відсутність чи пошкодження цілісності пломб, пломбувального матеріалу, на якому встановлено пломби (дріт, кордова нитка тощо), гвинтів, на яких закріплено пломбувальний матеріал, у тому числі відсутність чи пошкодження на ЗВТ (лічильнику газу) пломб з відбитками тавр про їх повірку або індикаторів дії впливу постійного магнітного поля (далі – магнітні індикатори), або підтверджений факт підробки пломби за умови наявності акта про пломбування (іншого документа, що підтверджує факт пломбування і передачу на збереження ЗВТ/лічильника газу та установлених пломб і магнітних індикаторів).
Суд першої інстанції правильно врахуав, що в акті про порушення від 12 березня 2021 року, що став підставою для проведення експертизи ЗВТ та, в подальшому, для здійснення донарахування відповідачу 75580,34 грн вартості необлікованого обсягу природного газу, відсутні будь-які відомості щодо пломби, якою опломбований суматор лічильника. Крім того, в цьому акті відсутній детальний опис порушення і не зазначено про те, що справжність пломби, встановленої на суматорі лічильника, викликала сумнів у працівників газопостачальної організації.
Акт проведення експертизи також не містить жодної інформації про номер пломби, справжність якої оцінювалась експертами. Відповідність пломби встановленим зразкам заводу-виробника була оцінена експертами виключно шляхом проведення візуального огляду без використання будь-яких зразків пломб. Експертиза самої пломби взагалі не проводилась, а висновок експертів про її невідповідність, був зроблений при проведенні експертизи ЗВТ в цілому, а не експертизи пломби (відомості про яку в акті експертизи взагалі не зазначені).
Колегія суддів зауважує, що будь-яких інших порушень вимог Кодексу акт експертизи не містить.
Кодексом газорозподільних систем, визначено, що несанкціоноване втручання в роботу лічильника газу це втручання в роботу або конструкцію чи складові лічильника газу, у тому числі шляхом їх підробки, пошкодження чи пошкодження на них пломб, впливу дії спрямованого постійного магнітного поля або зміни конфігурації даних обчислювача/коректора об`єму газу, внаслідок чого витрата природного газу комерційним вузлом обліку не обліковується, та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу.
Таким чином, законодавець визначив, що втручання в роботу лічильника газу - це цілеспрямовані умисні дії, направлені на викривлення даних обліку природного газу.
Однак, актом про порушення не встановлено факту впливу цих обставин на результати вимірювання або викривлення даних обліку природного газу.
Інших доказів, які б свідчили про несанкціоноване втручання в роботу лічильника газу, зокрема те, що витрата природного газу комерційним вузлом обліку обліковуються частково чи з порушенням надано не було. Також не було надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між впливом на лічильник газу та викривленням даних обліку природного газу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що позивач не надав належних доказів втручання відповідача у роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку (зокрема лічильника газу), у тому числі шляхом пошкодження на них пломб, внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку не обліковувалися (обліковувалися частково чи з порушенням законодавства), та вчинення інших дій, що призвели до викривлення даних обліку природного газу.
Натомість нарахування ОСОБА_1 вартості необлікованого обсягу природного газу здійснене виключно на підставі візуальної оцінки експертами АТ «Запоріжгаз» пломби, яка не була предметом експертизи, відомості про яку в акті експертизи взагалі відсутні. Висновок експертів АТ «Запоріжгаз» ґрунтується виключно на візуальному огляді пломби без порівняння зі зразками заводу-виробника та без опису конкретних невідповідностей.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач мав можливість сам провести експертизу пломби та довести її справжність колегія суддів не приймає, оскільки приписи абз. 69 п. 4 Глави 1 Розділу І Кодексу вимагають наявності саме підтвердженого факту підробки пломби, а положення ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язують кожну сторону довести ті обставини, на які ця сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в цьому випадку саме позивач мав підтвердити факт підробки пломби для того, аби заявлені ним позовні вимоги були визнані обґрунтованими.
Колегія суддів зауважує, що порушення цілісності заводської пломби та повірочного тавра, що була виявлена в результаті експертизи лічильника газу представниками позивача, сама по собі не свідчить про порушення відповідачем порядку експлуатації комерційного вузла обліку та не може бути підставою для відповідальності споживача.
Крім того, відповідно до ч. З ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» суб`єкти господарювання зобов`язані своєчасно з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подавати законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, на періодичну повірку.
В матеріалах справи містяться документи, які підтверджують, що лічильник газу був встановлений в 2012 році, і з того часу до моменту складання акту про порушення пройшло більше 9 років, що перевищує строки міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки. За такий період лічильник газу у зв`язку з природними процесами може вийти з ладу або відображати покази вимірювань з похибкою.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року- без змін.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження   № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у частинах п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17 викладено правовий висновок про те, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
У постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц.
На підтвердження доводів щодо наявності підстав для стягнення витрат на правову допомогу та на підтвердження їх розміру ОСОБА_2 надав копію Договору про надання правничої допомоги та представництво інтересів від 28 липня 2022 року, Акт виконаних робіт від 08 квітня 2023 року, складений адвокатом Михайловим Д.О. та Капінусом В.І.. про те, що адвокат надав замовнику такі послуги: консультація (0,5 години 06.04.2023) – 536,80 грн, ознайомлення з апеляційною скаргою (1 година 06.04.2023) – 1073,60 грн, складання відзиву на апеляційну скаргу (2 години 07.04.2023) – 2147,20 грн. Всього до сплати: 3700 грн. Адвокат підтвердив оплату Клієнтом всієї суми наданих послуг, а Клієнт підтвердив факт оплати зазначеної грошової суми та відсутність будь-яких претензій щодо наданих послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Оцінюючи розмір витрат на правничу допомогу, апеляційний суд відповідно до вимог цивільного процесуального закону виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). 
Враховуючи складність справи, виконані адвокатом роботи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для особи, виходячи із принципу співмірності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, за відсутності клопотання позивача про зменшення витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат, а саме – витрат на правову допомогу в сумі 3700 грн.
Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 141, 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» -залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 рокуу цій справі - залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3700 (три тисячі сімсот) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна  постанова складена 22 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: