Постанова   
Іменем  України 
 
17 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 643/8218/21
 
провадження № 61-9846 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,             Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду               м. Харкова від 21 вересня 2021 року у складі судді Горбунової Я. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                            до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області про відшкодування майнової шкоди особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.
Позовна заява мотивована тим, що 06 листопада 2018 року у період часу                з 08:00 по 20:00 невстановлена особа, шляхом пошкодження вікна                квартири АДРЕСА_1 , таємно викрала ювелірні прикраси на суму 460 000 грн та грошові кошти у сумі 40 000, чим спричинила їй майнову шкоду.
Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено слідчим слідчого відділу Московського відділу поліції головного управління національної поліції у Харківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань                       за № 12018220470006205 за кваліфікацією - частина третя статті 185 КК України, тобто крадіжка, поєднана із проникненням у житло.
Її та ОСОБА_2 визнано потерпілими                                 у кримінальному провадженні. Викрадене майно не знайдено, винних осіб у його викраденні до кримінальної відповідальності не притягнуто.
Постановою слідчого слідчого відділу Московського відділу поліції головного управління національної поліції у Харківській області Волошиної А. В.                  від 07 травня 2020 року кримінальне провадження № 12018220470006205 закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного статтею 219 КПК України.
За час розслідування кримінального провадження вона неодноразово зверталася до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого.
Зважаючи на те, що вказане кримінальне провадження закрито, вона позбавлена права відповідно до вимог статті 128 КПК України пред`явити цивільний позов під час кримінального провадження, що є порушенням її прав на володіння майном, на відшкодування шкоди й на судовий захист.
Враховуючи, що службові особи, на яких було покладено обов`язки щодо захисту її конституційних прав у межах розслідування кримінального провадження, не вчинили жодної розшукової (слідчої) дії, спрямованої на встановлення злочинців та викраденого майна, то шкоду, завдану їй кримінальним правопорушенням, належить компенсувати за рахунок держави Україна.
З урахуванням викладеного, посилаючись на статтю 56 Конституції України, статті 1166, 1177 ЦК України,  ОСОБА_1 просила суд стягнути з Держави Україна на її користь компенсацію майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі викраденого майна на суму 500 000 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року,            ухваленим у порядку письмового провадження, у задоволенні позову               ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для настання відповідальності у вигляді відшкодування майнової та моральної шкоди, передбаченої статтею 1176 ЦК України, повинні існувати обставини, визначені частиною першою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таких обставин у справі не встановлено, оскільки предметом спору є вимоги позивача про стягнення з держави майнової шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування у кримінальному провадженні щодо розшуку викраденого майна позивача та закрили кримінальне провадження, чим завдали, на думку позивачки, майнової шкоди у вигляді вартості цього майна.
Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.
Позивачка може захистити свої права шляхом компенсації шкоди, спричиненої надмірною тривалістю досудового розслідування, якщо доведе цей факт і те, що вказаними обставинами їй було завдано майнової або моральної шкоди.
Посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня              2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208 гс 18).
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року                    № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, прийнятою у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що посилання позивачки на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки розгляд справи здійснено у спрощеному провадженні, є безпідставними, так як на час звернення до суду з позовом його сума не перевищувала                          250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Апеляційний суд керувався статтями 1173, 1174, 1176, 1177 ЦК України. 
У цій справі має бути доведеним факт втрати позивачкою майна унаслідок злочину, вартість втраченого майна, незаконна бездіяльність органів досудового розслідування і причинно-наслідковий зв`язок між такою бездіяльністю та майновими втратами, що зазнала позивачка.
ОСОБА_1 не довела належними й допустимими доказами існування одночасно трьох зазначених умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення майнової шкоди.
Посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня              2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208 гс 18).
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2022 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 643/8218/21 з Московського районного суду м. Харкова.
У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що районний суд безпідставно відніс справу до малозначної, оскільки не враховано, у тому числі обраний позивачем спосіб захисту, категорію і складність справи, обсяг та характер доказів у справі. Крім того, малозначну справу не розглянуто у передбачений строк, а саме не більше 60 діб. 
Суди дійшли безпідставного висновку про недоведеність факту втрати позивачкою унаслідок злочину майна, вартість цього майна та незаконної бездіяльності органу досудового розслідування, оскільки такий висновок спростовується кримінальним провадженням, до якого долучені банківські чеки та інші докази кількості і вартості втраченого майна. 
Належним боржником у вказаних деліктних зобов`язаннях є саме держава Україна, тому бездіяльність органу досудового розслідування щодо розшуку викраденого майна не є підставою для стягнення саме з нього майнової шкоди, оскільки така шкода стягується з держави, інтереси якої представляє уповноважений орган. 
Суди мали встановити, чи дотримано органами досудового розслідування вимог КПК України щодо порядку та строків досудового розслідування і його результатів, проте судами такі обставини не встановлено. 
З посиланням на положення статей 1173, 1174, 1177 ЦК України вважав, що держава, а не орган державної влади має нести відповідальність. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до заяви  ОСОБА_1 від 06 листопада 2018 року невстановлена                  особа шляхом пошкодження вікна квартири АДРЕСА_1 викрала ювелірні прикраси, що            належать їй.
За заявою  ОСОБА_1 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і відкрито кримінальне провадження № 12018220470006205,               в якому її визнано потерпілою.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2019 року               у справі № 643/12867/19 задоволена скарга ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого слідчого відділу Московського відділу поліції головного управління національної поліції у Харківській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02 серпня 2019 року у кримінальному провадженні № 12018220470006205. Судовим рішенням встановлено, що слідчий у порушення вимог статті 220 КПК України подане потерпілою клопотання не розглянув.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2019 року у справі № 643/14507/19 задоволена скарга ОСОБА_1 про відвід слідчого і прокурора у кримінальному провадженні № 12018220470006205. Відведено слідчого слідчого відділу Московського відділу поліції головного управління національної поліції у Харківській області Хромих В. О. та прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 Гладкіх Д. В. у кримінальному провадженні № 12018220470006205.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 травня 2020 року                 у справі № 643/6911/20 залишено без задоволення клопотання слідчого слідчого відділу Московського відділу поліції головного управління національної поліції у Харківській області про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018220470006205. Судовим рішенням встановлено, що 14 листопада 2018 року у межах кримінального провадження № 12018220470006205 допитано потерпілого, з цього часу і до звернення до суду із клопотанням про продовження строку розслідування не проведено жодної слідчої (розшукової) дії; слідчим не подано доказів об`єктивної неможливості провести необхідні слідчі (розшукові) дії у встановлений законом строк.
Постановою слідчого слідчого відділу Московського відділу поліції головного управління національної поліції у Харківській області від 07 травня 2020 року кримінальне провадження № 12018220470006205 закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного статтею 219 КПК України.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
В ухвалі Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі зазначено підставу касаційного оскарження пункти 2, 4 частини другої             статті 389 ЦПК України. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, проте судові рішення підлягають зміні щодо мотивів відмови у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу позивача відповідачем.
Позивачка звернулася до суду з позовом про компенсацію державою Україна завданої їй шкоди у зв`язку із вчиненням проти неї кримінального правопорушення.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у статті 1166 ЦК України, з якою узгоджуються правила частини першої                 статті 1177 ЦК України про відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Загальному правилу частини першої статті 1177 ЦК України кореспондує встановлений у КПК України механізм відшкодування шкоди, здійснюваний передусім за рахунок особи, яка вчинила кримінальне правопорушення: добровільно (частина перша статті 127 КПК України); примусово за рішенням суду (частина друга статті 127 КПК України).
Визначаючи застосування заходів відповідальності за заподіяну шкоду, цивілістична доктрина і чинний закон виходять із загального принципу, який в науковій літературі зазвичай іменується принципом «генерального делікту». Згідно з цим принципом заподіяння шкоди однією особою іншій є підставою виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди, зокрема й обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду (за наявності інших обов`язкових умов). Втім, принцип генерального делікту не означає, що відповідальність виникає у особи (а так само у держави) довільно і повинна застосовуватися в силу самого факту заподіяння шкоди, адже закон визначає умови, за яких шкода підлягає відшкодуванню. До загальних умов відповідальності за заподіяну шкоду (умови «генерального делікту») відносять наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди (порушення ним певного свого обов`язку, що має пасивний характер), причинний зв`язок між його протиправною поведінкою і шкодою, вина заподіювача шкоди.
Одночасно із принципом генерального делікту, що визначає загальні умови відповідальності за шкоду, завдану порушенням особою свого суб`єктивного обов`язку, цивільний закон передбачає особливі випадки, до кожного з яких застосовуються спеціальні правила, що утворюють окремі спеціальні делікти. Співвідношення між генеральним деліктом і спеціальними деліктами, в загальних рисах, полягає в тому, що за наявності правових норм про спеціальний делікт до відповідних відносин повинні застосовуватися правила такого делікту; правила щодо генерального делікту застосовуються за відсутності правил про спеціальний делікт.
Структура та зміст статті 1177 ЦК України визначають, що за загальним правилом шкоду, завдану потерпілому в результаті вчинення кримінального правопорушення (злочином), має відшкодовувати винна особа, діями якої її завдано (генеральний делікт), що відповідає частині першій цієї статті.
Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець, запровадивши певні правила поведінки, встановив певну логічну послідовність у визначенні особи, яка має відшкодувати/компенсувати потерпілій особі шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.
Така правова конструкція означає, що за загальним правилом державу не можна визнавати зобов`язаною й винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з повного відшкодування завданої злочинами таких осіб шкоди. Тож, за загальним правилом, держава не бере на себе обов`язок відшкодовувати шкоду, заподіяну будь-яким кримінальним правопорушенням. Втім, із загального правила можуть бути певні винятки, про що законодавець зробив застереження у частині другій статті 1177 ЦК України (частині третій статті 127 КПК України), коли держава зможе компенсовувати потерпілому шкоду, завдану йому кримінальним правопорушенням, згідно із законом, який має схвалити Верховна Рада України.
Один із різновидів спеціального делікту закріплений у частині другій                   статті 1177 ЦК України, якій відповідає спеціальне правило частини третьої статті 127 КПК України, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
У частині другій статті 1177 ЦК України сформульоване правило про те, що окремим законом України може бути встановлено субсидіарний обов`язок держави компенсувати завдану злочином шкоду, якщо її неможливо відшкодувати за рахунок винної особи. В такому законі мають бути визначені конкретизовані випадки виплати такої компенсації та певний порядок її здійснення.
Для держави нині це не є відповідальністю за завдану шкоду, оскільки не пов`язується з вчиненням державою чи її органами (посадовими особами) будь-якого правопорушення, а є реалізацією її соціальної функції як сучасної правової держави.
Системний аналіз назви та змісту статті 1177 ЦК України дає підстави для висновку, що передумовою для застосування такого правила є встановлення (у визначеному процесуальним законом порядку) факту вчинення певного кримінального правопорушення. Тобто у правомірно розпочатому кримінальному провадженні має бути передусім встановлено самий факт вчинення відповідного кримінального правопорушення стосовно визначеної потерпілої особи, яка надалі звернулася з вимогою про компенсацію завданих їй збитків за рахунок держави.
Відповідно до частини першої статті 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Частина друга статті 1177 ЦК України, з урахуванням загальних принципів, підлягає застосуванню за таких умов: наявність шкоди; вчинення кримінального правопорушення; причинний зв`язок між кримінальним правопорушенням і завданою шкодою; вина особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Системний аналіз статті 1177 ЦК України визначає, що умовою застосування її частини другої є так само неможливість отримання потерпілою особою відшкодування від безпосереднього заподіювача такої шкоди за загальними правилами деліктної відповідальності.
Зважаючи на презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України,            стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні мають бути встановлені у порядку кримінального судочинства судом або, за певних умов, слідчим, дізнавачем правоохоронного органу або прокурором.
Враховуючи порядок кримінального провадження, встановлений КПК України, на стадії досудового розслідування вирок суду не постановляється. Отже, у фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від відповідного кримінального правопорушення, досудове розслідування якого триває, чи кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок такого кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України з огляду на те, що факт вчинення кримінального правопорушення належно не встановлений.
Обов`язковою умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що певна особа є винуватою  у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи певного кримінального правопорушення.
У разі неухвалення наведених процесуальних рішень, втілених у певних документах у кримінальному провадженні, встановити всі умови застосування частини другої статті 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає.
Невирішення судом або зазначеними посадовими особами описаних питань та неухвалення відповідних процесуальних рішень апріорі не дає змоги застосувати правило частини другої статті 1177 ЦК України, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми у позивачки не виникає.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду               у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада            2022 року у справі № 757/59343/19-ц (провадження № 61-9952 сво 20), яка є релевантною до цієї справи.
Ураховуючи викладене, оскільки кримінальне провадження, в якому позивачка вважала себе потерпілою, закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування визначеного статтею 219 КПК України, тобто факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, тому у  ОСОБА_1 не виникло право на позов про відшкодування шкоди, завданої унаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, тому що підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є насамперед завдання шкоди у результаті вчинення кримінального правопорушення, що має бути встановлено у передбаченому кримінально-процесуальному законом порядку.
Отже, оскільки непідтверджено завдання позивачці шкоди унаслідок кримінального правопорушення у порядку, передбаченому законом, то у неї не виникло право на звернення до суду з позовом про відшкодування (компенсацію) такої шкоди у порядку частини другої статті 1177 ЦК України, так як у  ОСОБА_1 не виникло права на позов у матеріально-правовому розумінні.
При ненастанні вказаних обставин позивачка за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах, а саме згідно зі статтями 1166, 1167 ЦК України, тобто безпосереднім заподіювачем такої шкоди.
Як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції безпідставно посилалися на положення частини першої статті 1176, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як позивачка на вказані норми права не посилалася ні в позовній заяві (а. с. 2-5), ні в апеляційній скарзі (а. с. 30-33). У позові ОСОБА_1 не посилалася на фактичні обставини, які б давали судам право застосовувати принцип «суд знає право» і посилатися на норми матеріального права, на які позивачка не посилалася. 
Суд по суті правильно вирішив спір та вірно відмовив у задоволенні позову  ОСОБА_1 проте дійшов помилкового висновку щодо мотивів такої відмови. 
Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень щодо їх мотивів.
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд                          у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова                         від 21 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду                      від 05 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта