Постанова
Іменем України
 
27 квітня 2023 року
місто Київ
 
справа № 461/4033/20
провадження № 61-10231св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року, додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2021 року, постановлені суддею Стрельбицьким В. В., та постанову Львівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Левика Я. А., Савуляка Р. В., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому просив:
- визнати недійсним договір від 19 квітня 2017 року купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , загальною площею 116, 00 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською Ольгою Мар`янівною, зареєстрований за № 667;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 квітня 2017 року, індексний номер 34841942;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 квітня 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як продавці та ОСОБА_5 як покупець уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Позивач є кредитором ОСОБА_2 за договорами позики від 17 грудня 2009 року та від 03 березня 2011 року. Внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порушено його право на задоволення грошових вимог за рахунок майна, відчуженого ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вважав, що боржник ОСОБА_2 , який відчужив майно після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу, діяв недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порушило принцип добросовісності, здійснено з протиправною метою приховування майна від позивача як кредитора.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами. 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 19 квітня 2021 року Галицький районний суд м. Львова відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції обґрунтовував ухвалене рішення тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які володіли майном на праві спільної часткової власності. ОСОБА_2 володів лише часткою у розмірі 1/5 частини у праві на спірну квартиру. Зміст правочину відповідає справжньому волевиявленню продавців, укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 діяв також відповідно до інтересів співвласників з метою задоволення не лише особистих інтересів, а й потреб інших продавців, які не мали зобов`язань перед позивачем. Сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця було зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив грошові кошти за договором та оплатив всі відповідні супутні витрати (збори, податки тощо).
Суд першої інстанції зробив висновок, що позивач не надав доказів на підтвердження зловмисної домовленості відповідачів під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу та врахував, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали будь-яких зобов`язань перед позивачем.
Також суд першої інстанції врахував, що умови договору позики від 17 грудня 2009 року, якими встановлено обмеження позичальника відчужувати належне йому майно, не є достатніми для визнання договору недійсним. Арешт на спірну квартиру накладено 25 квітня 2017 року, тобто вже після відчуження цього майна.
Суд виснував, що позивач не надав до суду доказів порушення ОСОБА_2 основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ним меж здійснення своїх цивільних прав. Факт наявності грошового зобов`язання у ОСОБА_2 не надає кредитору прав на будь-яке майно боржника. Виключно наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оспорювати усі вчинені боржником правочини через брак належних правових підстав. Позивач не довів порушення оспорюваним правочином його прав або інтересів. Крім того, позивач не довів, що оспорюваний договір порушує публічний порядок.
Додатковим рішенням від 29 квітня 2021 року Галицький районний суд м. Львова задовольнив заяву ОСОБА_2 .
Суд ухвалив додаткове рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 20 000, 00 грн.
Суд першої інстанції зазначив, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі про надання правничої допомоги у виді фіксованої суми, не змінюється у залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, тому підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.
Постановою від 06 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що пункт 3 договору позики від 17 грудня 2009 року (якщо його оцінювати, як зазначає про те позивач, як договір забезпечення, заставу) не містив конкретизації майна, яке передається у заставу, не був посвідчений нотаріально, та згоди (зважаючи на те, що спірний об`єкт нерухомості перебував у спільній власності) на укладення договору застави інші співвласники не надавали. Для укладення договору купівлі-продажу квартири у ОСОБА_2 не існувало перешкод у виді вжитих судом заходів забезпечення позову (арешту) стосовно його майна чи перебування такого у забезпеченні (заставі). Суд першої інстанції правомірно зазначив, що факт наявності грошового зобов`язання у ОСОБА_2 автоматично не приводить до виникнення у кредитора прав на будь-яке майно боржника, та лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не свідчить про недійсність правочинів, укладених боржником.
Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 відшкодування понесених судових витрат в розмірі 20 000, 00 грн, зважаючи на те, що при ухваленні рішення про відмову в позові не вирішено питання про стягнення з відповідача судових витрат; представник відповідача до закінчення розгляду справи повідомив про поважні причини неможливості подати докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат; позивач звільнений від сплати судового збору, проте не звільнений від сплати (відшкодування) інших судових витрат; відповідач підтвердив належними доказами надання адвокатських послуг та їх оплату.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Позивач ОСОБА_1 14 жовтня 2022 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року, додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що: 
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, щодо права звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц та № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18, відповідно до яких процесуальним законом суду заборонено виходити за межі позовних вимог;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, відповідно до яких дії особи, що полягають у реалізації такою особою свого права, проте вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, відповідно до яких недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 910/17529/17, від 09 грудня 2021 року у справі № 913/401/20, згідно з якими однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 15 липня 2021 року у справі № 927/531/18, згідно з якими правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19, від 27 січня 2022 року у справі № 904/5693/20, щодо визнання недійсним фраудаторного правочину;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 910/8992/19, щодо правочинів, які вчиняються боржником на шкоду кредитору.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 у грудні 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
ІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 09 листопада 2022 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судових рішень та відкрив касаційне провадження у справі.
За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 03 березня 2011 року ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з іншої сторони, досягли домовленості про новацію - договір про визнання ними солідарного боргу в розмірі, еквівалентному 30 000, 00 дол. США, взамін боргу, що виник перед кредитором (позивачем) за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам, за період з 01 липня 2007 року до 01 березня 2011 року.
Відповідно до пункту 3 цього договору борг виплачується на вимогу кредитора.
Вимогу до боржників про сплату боргу ОСОБА_1 направив 28 травня 2015 року.
ОСОБА_2 зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.
Ухвалою від 25 квітня 2017 року у справі № 461/2066/17 Галицький районний суд м. Львова забезпечив позов ОСОБА_1 в межах пред`явленої до стягнення суми боргу та наклав арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру  АДРЕСА_1 , частка в якій на праві приватної власності належить солідарному боржнику ОСОБА_2 .
Рішенням від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, Галицький районний суд м. Львова стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 405 000, 00 грн.
27 березня 2019 року старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кіт Вікторія Юріївна відкрила виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 солідарного боргу в сумі 405 000, 00 грн.
За час виконавчого провадження ОСОБА_2 борг не виплатив.
Також суди встановили, що 17 грудня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в розмірі, еквівалентному 20 000, 00 дол. США.
Відповідно до пункту 3 цього договору позики позичальник забезпечував виконання зобов`язання перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами, які зобов`язався не відчужувати та зберегти до повного виконання зобов`язань за цим договором, і які переходять у власність позикодавця у випадку невиконання позичальником зобов`язання в строк, зазначений позикодавцем.
Рішенням від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, Галицький районний суд м. Львова стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 грудня 2009 року в розмірі 40 000, 00 дол. США.
Крім того, за встановленими судами обставинами, 19 квітня 2017 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як продавці та ОСОБА_5 як покупець уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавці передають, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 99, 5 кв. м, загальною площею квартири 116, 00 кв. м.
Квартира належала продавцям на праві спільної часткової власності, а саме: ідеальна частка ОСОБА_4 у розмірі 1/5 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 січня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор М. Н., за реєстровим № 57; ідеальна частка ОСОБА_3 у розмірі 1/5 частини - на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор М. Н. 27 лютого 2017 року, за реєстровим № 270; ідеальні частки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 у розмірі 3/5 частин - на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 24 грудня 1996 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 24 грудня 1996 року № 951, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, записаного у реєстрову книгу за № 22667.
Право, застосоване судом
У частині першій статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
За приписами статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
У статті 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Водночас статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо висновків судів за результатами вирішення спору по суті
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 на підставі пункту 6 статті 3, частини третьої статті 13, статей 203, 215 ЦК України просив визнати недійсним договір від 19 квітня 2017 рокукупівлі-продажу квартириАДРЕСА_1 , посилаючись на те, що оспорюваний договір спрямований на припинення права власності боржника ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати грошові зобов`язання за рішеннями судів про стягнення боргу.
Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки про недоведеність ОСОБА_1 пред`явлених позовних вимог.
Верховний Суд погоджується з наведеним висновком з таких підстав. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну правову норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, зокрема, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або унеможливлення виконання судового рішення.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються в певних сферах, (зокрема, у сфері банкрутства (попередньо - стаття 20 Закону України від 14 травня 
1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом», нині - стаття 42 Кодексу України з питань банкрутства); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.
У справі, що переглядається, суди обґрунтовано врахували, що ОСОБА_1 просив визнати недійсним оспорюваний договір в цілому, тоді як боржнику ОСОБА_2 належала на праві власності лише частка у праві власності у розмірі 1/5 частини відчуженої квартири.
Інші співвласники квартири не мали боргових зобов`язань перед позивачем, тому вимога про визнання недійсним договору щодо часток у праві власності у розмірі 4/5 частин спірної квартири є необґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 не довів порушення своїх прав та інтересів діями ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як співвласниками квартири, які не були пов`язані з позивачем будь-якими відносинами зобов`язального характеру.
Укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_2 діяв не лише у власних інтересах, а й в інтересах інших співвласників, які виявили волю на відчуження спільного нерухомого майна. Сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив кошти за договором.
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно відхилили доводи позивача про порушення ОСОБА_2 пункту 3 договору позики від 17 грудня 2009 року та про наявність ухвали суду щодо забезпечення позову як підстави для визнання оспорюваного правочину фраудаторним.
Відповідно до пункту 3 договору позики від 17 грудня 2009 року позичальник забезпечував виконання зобов`язання перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами, які зобов`язався не відчужувати та зберегти до повного виконання зобов`язань за цим договором і які переходять у власність позикодавця у випадку невиконання позичальником зобов`язання в строк, зазначений позикодавцем.
Проаналізувавши зміст договору позики від 17 грудня 2009 року, суди правильно зауважили, що цей договір не може виконувати функції забезпечення виконання зобов`язань та не може обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві власності, без укладення окремого договору в порядку, визначеному главою 49 ЦК України.
Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 вересня 2022 року у справі № 463/11877/20 
(провадження № 61-821св22).
Суди також врахували, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено 19 квітня 2017 року, тоді як суд наклав арешт на спірне нерухоме майно 25 квітня 2017 року, у зв`язку з чим зробили обґрунтований висновок про те, що перешкод для укладення оспорюваного договору не було, оскільки накладення арешту відбулося після відчуження квартири.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що факт наявності грошового зобов`язання у ОСОБА_2 автоматично не приводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника. Лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не свідчить про недійсність правочинів, укладених ним.
Верховний Суд також врахував, що квартира АДРЕСА_1 відчужена на підставі відплатного договору, ОСОБА_1 не доводив недобросовісність контрагента за оспорюваним правочином, зокрема, його перебування у родинних чи товариських відносинах з продавцями та те, що відчуження відбулося за ціною, яка є значно нижчою від ринкової.
Крім того, для встановлення фраудаторності правочину основною обставиною, що підлягає доведенню позивачем та встановленню судом, є те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину боржник перестає бути платоспроможним.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 370/2489/20 (провадження № 61-9618св21) зроблено висновок про те, що за умови встановлення факту наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого кредитор не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги, не можна стверджувати, що його права порушені укладенням угод про відчуження майна, що не матимуть наслідком неплатоспроможність боржника.
Втім, у справі, що переглядається,  ОСОБА_1 не обґрунтовував позов тим, що у боржника ОСОБА_2 немає іншого вартісного нерухомого чи рухомого майна, за рахунок якого позивач мав би змогу повністю задовольнити свої вимоги до боржника у разі невиконання ним боргового зобов`язання. Позивач відповідні докази до суду не подавав. Тож позивач не довів, що внаслідок вчинення оспорюваного договору ОСОБА_2 став неплатоспроможним.
З наведених підстав Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові, оскільки ОСОБА_1 не надав до суду доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 , відчуживши належну йому частку у праві на спірну квартиру, став неплатоспроможним, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц та № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18, відповідно до яких процесуальним законом заборонено суду виходити за межі позовних вимог.
На обґрунтування зазначеного доводу касаційної скарги заявник посилається на те, що суд першої інстанції зробив висновки, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності зловмисної домовленості відповідачів під час укладення оспорюваного договору та наявності ознак фіктивності правочину, а суд апеляційної інстанції зробив висновок, що пункт 3 договору позики від 19 грудня 2009 року є нікчемним. Тоді як позовні вимоги полягали у визнанні договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства, а саме: пункту 6 статті 3 та статті 13 ЦК України.
В оцінці наведеного доводу касаційної скарги Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до приписів частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Верховний Суд врахував, що недоліки мотивувальної частини рішення суду першої інстанції виправлені в мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції.
Крім того, зазначення позивачем певної правової норми, наведеної в обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом потрібно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються ті обставини, наявністю яких позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Суди за результатами вирішення спору щодо суті вимог зробили висновки про те, що позивач не довів порушення ОСОБА_2 основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, ознак фраудаторності оспорюваного правочину не встановили. Тобто суди надали оцінку підставам, з яких ОСОБА_1 пред`явив позов.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що пункт 3 договору позики від 19 грудня 2009 року є нікчемним в оцінці доводів позивача про те, що цим пунктом договору позичальник забезпечив виконання зобов`язань перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами.
Апеляційний суд врахував, що згідно з частиною першою статті 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Стаття 220 ЦК України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Врахувавши те, що пункт 3 договору позики від 19 грудня 2009 року (якщо його оцінювати, як зазначає про те позивач, як договір забезпечення, заставу) не містив конкретизації майна, яке передається у заставу, не був посвідчений нотаріально та згоду, зважаючи на те, що спірний об`єкт нерухомості перебував у спільній власності, на укладення договору застави інші співвласники не надавали, суд апеляційної інстанції виснував, що зазначений пункт договору позики потрібно вважати нікчемним та таким, що на спірний об`єкт (його частину), що належала ОСОБА_2 , не розповсюджувався.
Наведені висновки суду апеляційної інстанції не свідчать про вихід судом апеляційної інстанції за межі позовних вимог, а є оцінкою апеляційним судом фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі також посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 10 січня 2019 року у справі № 910/17529/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 січня 2021 року у справі № 910/8992/19, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 913/401/20, від 27 січня 2022 року у справі № 904/5693/20, щодо ознак фраудаторності правочину.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну правову норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача - за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
У постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала, що аналіз статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 910/17529/17 виснував, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Зі змісту частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 зроблено висновки про те, що у разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 910/8992/19.
У постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 913/401/20 Верховний Суд зазначив таке: «Формулювання «зловживання правом» потрібно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути належно виконано, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належно та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню («вживанням права на зло»)».
Подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 927/531/18.
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 зробив також висновки, що зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
У постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19 Верховний Суд сформулював висновки про те, що фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину немає можливості передання майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому правило статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.
Верховний Суд у наведеній постанові зауважив, що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Фраудаторні 
угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 904/5693/20.
У справі, що переглядається, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду щодо ознак фраудаторності правочину, вчиненого на шкоду кредитора. У справах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, суди виходили з конкретних обставин кожної із них та з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Втім у справі, що переглядається, позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений виключно на шкоду йому як кредитору. Отже, фактичні обставини наведених заявником в касаційній скарзі справ та справи, що переглядається, є відмінними.
З урахуванням встановлених судами обставин справи, що переглядається, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про невстановлення підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору, зокрема наявності ознак фраудаторного правочину, позивач не надав.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями, а також до вимоги здійснити переоцінку досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо висновків судів за результатами вирішення питання розподілу судових витрат
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що підстав для стягнення з нього компенсації витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , не було, оскільки під час судових дебатів сторона відповідача не зробила заяви про стягнення цих витрат, як це передбачено у частині восьмій статті 141 ЦПК України; розмір судових витрат є неспівмірним з обсягом наданих послуг; суди першої та апеляційної інстанції не врахували висновки, викладені в додатковій ухвалі Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 910/17183/20.
В оцінці наведених доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з матеріалами справи, що переглядається,  ОСОБА_2 у відзиві на позов повідомив, що витрати на професійну правову допомогу, понесені ним у зв`язку з розглядом цієї справи, становлять 20 000, 00 грн.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 та Адвокатське об`єднання «Вестлекс» уклали договір про надання правової допомоги від 06 липня 2020 року № 121/2020, предметом якого є надання правової допомоги у справі №461/4033/20.
Згідно з додатком № 1 до договору про надання правової допомоги від 06 липня 2020 року сторони погодили, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокатському об`єднанню 20 000, 00 грн за ведення справи в судах усіх інстанцій. Суму гонорару клієнт сплачує протягом трьох банківських днів з дня вручення рахунку на оплату зазначених послуг.
Відповідно до акта прийняття наданих послуг від 19 квітня 2021 року, меморіального ордера від 19 квітня 2021 року № ПН4277211 та квитанції від 19 квітня 2021 року № ПН4277211 загальна вартість послуг, наданих адвокатом, становить 20 000, 00 грн та сплачена ОСОБА_2 повністю.
Суди правильно врахували те, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а також те, що факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення відповідних витрат підтверджується матеріалами справи.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано керувався тим, що витрати в заявленому розмірі є реальними та співмірними з огляду на участь адвоката у складанні всіх процесуальних документів від імені та в інтересах відповідача, зокрема відзиву на позов, здійснення ним представництва у судових засіданнях, призначених на 17 вересня 2020 року, 13 січня та 19 квітня 2021 року.
У додатковій ухвалі Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 910/17183/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено таке: «(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (винятки щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні; (6) не зазначення в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково».
У справі, що переглядається, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги про неспівмірність витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, зводяться до непогодження з ухваленими судами першої та апеляційної інстанцій судовими рішеннями, а також вимоги здійснити переоцінку досліджених судами доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що під час судових дебатів сторона відповідача не зробила заяви про стягнення судових витрат, як те передбачено у частині восьмій статті 141 ЦПК України, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що представник  ОСОБА_2 до закінчення розгляду справи повідомив суд про поважні причини неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, до ухвалення судового рішення за наслідками вирішення спору по суті, адже Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини або їх переоцінювати.
Тож, Верховний Суд не встановив підстав для скасування чи зміни додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у відповідній частині висновків.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зробив висновок, що оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, а також постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Підстави для нового розподілу судових витрат не встановлені.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року, додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                           С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак