ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року 
м. Київ
справа № 520/5107/19
адміністративне провадження № К/9901/35206/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №520/5107/19
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про скасування рішення, наказу та зобов`язання вчинити певні дії,
провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року (головуючий суддя - Старосєльцева О.В.), та постанову Другого апеляційного адміністративного суду 12 листопада 2019 року (головуючий суддя - Жигилій С.П., судді - Перцова Т.С., Чалий І.С.), 
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області, у якому просив суд:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 травня 2019 року №75-19;
- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення ДМС України від 13 травня 2019 року №75-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС, є протиправними та підлягають скасуванню. Наголошував, що у порівнянні з попередньою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 жовтня 2017 року, значно змінилася ситуація у країні походження позивача - Афганістані, а тому обставини, викладені в заяві від 28 лютого 2019 року, є відмінними від попередньої заяви та протиправно не були взяті до уваги відповідачами.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди установили, що відносно позивача вже було складено рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01 червня 2018 року №179-18, законність складання якого підтверджується рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі №820/5000/18, яке набрало законної сили. 
Зазначили, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.
Констатували, що у випадку заявника відсутні нові ознаки, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового заходу» за критерієм політичних переконань, расової належності, релігійних уподобань, національності, громадянства, соціального статусу.
Указали на те, що звертаючись з повторною заявою до Головного управління ДМС України в Харківській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав на ті ж самі обставини його побоювань переслідувань на території країни його походження, які вже були перевірені в судовому порядку та визнанні такими, що не можуть слугувати підставою для набуття статусу біженця, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважали, що позивачем не подано разом з заявою до матеріалів справи жодних належних та допустимих нових доказів ведення іноземцем (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо, також до матеріалів справи не додано, позивачем самостійно не зазначено.
З урахуванням викладеного дійшли висновку про те, що факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі міграційної справи не знайшов свого підтвердження під час розгляду цієї справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів на неї
5. Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року та задовольнити позовні вимоги.
6. Обґрунтовуючи касаційну скаргу указує, що суди попередніх інстанцій дали невірну оцінку обставинам справи вказавши, що позивач, звертаючись із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, указав на ті ж обставини його побоювань переслідувань на території країни його походження, які вже були перевірені в судовому порядку та визнані такими, що не можуть слугувати підставою для набуття статусу біженця, або особо, яка потребує додаткового захисту.
Переконує, що станом на момент звернення із повторною заявою значно погіршилась ситуація у країні його громадянської належності, що не було досліджено судами.
Звертає увагу на неврахування судами попередніх інстанцій наявності військового конфлікту, який може створювати підстави для набуття додаткового захисту, однак для оцінки можливості набуття захисту з указаної підстави Головне управління ДМС в Харківській області повинно було прийняти до розгляду відповідну заяву шукача притулку та надати оцінку їй та ситуації в країні походження.
Переконує, що у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він указував, що піддавався переслідуванню через те, що навчався у Радянському Союзі , працював викладачем в університеті та через те, що його родина не дотримувалась норм ісламу в трактуванні угрупування «Талібан». Підкреслює, що керівництвом УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 30 серпня 2018 року указані категорії осіб віднесені до осіб, які зазнають переслідувань від антиурядових формувань.
Зазначає, що Головне управління ДМС в Харківській області у наказі №72 від 28 лютого 2019 року посилається на п`ять англомовних джерел по Афганістану, однак бере до уваги інфографіки, не досліджуючи тексти доповідей. Указує, що у вказаних інфографіках провінція Фар`яб позначається як така, за яку ведуться бойові дії або підконтрольна Талібану.
Звертає увагу на те, що судами взагалі не була досліджена інформація по країні походження щодо переслідування осіб, які вважаються порушниками принципів норм і цінностей ісламу в інтерпретації Талібану, прихильниками західного стилю життя попри те, що указані обставини належать до його побоювань. 
З огляду на викладене вважає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.
7. 02 січня 2020 року до касаційного суду надійшов відзив Державної міграційної служби України, у якому відповідач заперечив проти доводів касаційної скарги, просив залишити таку без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
8. Так, відповідач зазначив, що під час вирішення питання щодо прийняття заяви позивача було установлено, що ОСОБА_1 вже вдруге звертається до Головного управління ДМС України в Харківській області за захистом в Україні.
Уперше позивач звернувся 30 жовтня 2017 року.
Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового a6o тимчасового захисту» рішенням Державної міграційної служби України від 01 червня 2018 року №179-18 позивачу вже було відмовлено у визнанні біженцем a6o особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач оскаржив таке рішення до Харківського окружного адміністративного суду, який рішенням від 13 вересня 2018 року у справі №820/5000/18 залишив без задоволення його адміністративний позов.
У свою чергу постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі №820/5000/18 залишено його апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач не погодився з указаними судовими рішеннями та звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, який ухвалою від 09 січня 2019 року у справі №820/5000/18 (адміністративне провадження №К/9901/69011/18) відмовив у відкритті касаційного провадження.
Аналіз поточної заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем a6o особою, яка потребує додаткового захисту, указує на ідентичність повідомлених ним побоювань повернення до країни громадянської належності із побоюваннями, повідомленими ним під час свого першого звернення за захистом в Україні - це побоювання зазнати переслідування з боку представників pyxy «Талібан» та інших, подібних до нього терористичних організацій.
3 огляду на викладене, ураховуючи чинність ухвали Верховного Суду від 09 січня 2019 року та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі №820/5000/18, а також відсутність змін після прийняття рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем a6o особою, яка потребує додаткового захисту від 01 червня 2018 року №179-18 та умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, керуючись частиною шостою статті 5 цього Закону було відмовлено громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем a6o особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом з тим, позивачем у касаційній скарзі не наведено, на думку відповідача, жодних об`єктивних обставин, які б вказували на порушення ДМС України частини другої статті 19 Конституції України.
З огляду на викладене вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 13 травня 2019 року №75-19 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем a6o особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
9. 17 грудня 2019 року до касаційного суду надійшла скарга  ОСОБА_1 .
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2019 року для розгляду справи №520/5107/19 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
10. Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року у справі №520/5107/19, установлено строк для подання відзиву на касаційні скарги.
11. Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року адміністративну справу №520/5107/19 призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
12. Судом установлено, що позивач є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 з перекладом (а.с.107-108).
13. Позивач вперше звернувся до Головного управління ДМС України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту 30 жовтня 2017 року (а.с. 75-85).
14. Рішенням ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15. Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішення ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18 та зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16. Рішенням від 13 вересня 2018 року у справі №820/5000/18 Харківський окружний адміністративний суд залишив позов ОСОБА_1 без задоволення.
17. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі №820/5000/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі №820/5000/18 залишено без задоволення.
18. Позивач, не погодився із указаними судовим рішеннями та звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, який ухвалою від 09 січня 2019 року у справі №820/5000/18 відмовив у відкритті касаційного провадження.
19. Позивач повторно подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 лютого 2019 року (а.с. 90-106) до Головного управління ДМС України у Харківській області.
20. Наказом Головного управління ДМС України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 (а.с.114-118) відмовлено позивачу в прийнятті його заяви та вручено повідомлення від 28 лютого 2019 року №17 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.119).
21. Позивач 06 березня 2019 року оскаржив (а.с. 120-129) до ДМС України указаний наказ Головного управління ДМС України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72.
22. За результатами розгляду скарги позивача, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Ю.І. Гуляй, складено висновок від 13 травня 2019 року о/с №2018КН/о-29, який було затверджено заступником директора Департаменту начальником відділу по роботі з шукачами захисту (а.с. 131-135).
23. У Висновку від 13 травня 2019 року указано, що на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача зазначено, що заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Разом з тим, у повторній заяві шукач захисту наводить факти, які тотожні відомостям, що були спростовані Головним управлінням ДМС в Харківській області та ДМС України під час провадження за його попередньою заявою та під час перегляду рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку.
Указано, що з матеріалів особової справи, заяви та скарги установлено, що шукач захисту не надав доказів, що стали б підставою для прийняття рішення на користь заявника. Актуалізована інформація по країні походження шукача захисту не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті. Указане пов`язано з тим, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися. Водночас, інформація щодо безпекової ситуації в Афганістані не може бути підставою для повторного розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки загальна ситуація в Афганістані після прийняття рішення ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18 також суттєво не змінилася. Заявник не зазначив нововиявлених деталей щодо обставин проживання та побоювань повернення в Афганістан, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності.
У висновку зазначено, що на підставі вищевикладеного, а також відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вважає за доцільне, відхилити скаргу ОСОБА_1 на рішення Головного управління ДМС в Харківській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
24. Рішенням ДМС України від 13 травня 2019 року №75-19 (а.с. 130), відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону, пп. «б» пункту 8.3. розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, відхилена скарга позивача від 06 березня 2019 року на наказ Головного управління ДМС в Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
25. На підставі викладеного, повідомленням від 20 травня 2019 року №57 проінформовано позивача про відхилення його скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Указане повідомлення позивач отримав 21 травня 2019 року, що підтверджується відповідним підписом (а.с.136).
26. Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 13 травня 2019 року №75-19 та наказом Головного управління ДМС України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
27. 08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
28. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
29. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
30. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
31. Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
32. Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).  
33. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
34. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
35. Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
36. Відповідно до пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Правила №649) уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених  Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого  статтею 5  Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) проводить дактилоскопію заявника;
ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Пунктом 2.4 Правил №649 визначено, що у разі наявності передбачених  Законом  підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.
37. Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
38. Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
39. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).
40. Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
41. Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
42. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
43. Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
44. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.
45. Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
46. Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій не знайшли вагомих підстав вважати існування для позивача загрози життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості та інші суттєві порушення прав людини у разі повернення до Афганістану.
47. Суди попередніх інстанцій відхилили твердження позивача, що в країні його походження на даний час ведуться бойові дії, указавши, що позивачем не надано суду першої та апеляційної інстанції доказів того, що він або члени його родини постраждали внаслідок військових дій на Батьківщині.
48. Разом із тим, суди не перевірили, чи була проведена відповідачем оцінка доводів позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з наявністю військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини.
49. Так, із засобів масових інформацій вбачається, що після початку масової евакуації сил НАТО, Талібан розпочав широкомасштабний наступ по всій країні, в ході якого вони, практично не зустрічаючи спротиву з боку сил безпеки Ісламської республіки Афганістан, захопили більшу частину країни, таліби опанували Кабул. Того ж дня президент Афганістану Ашраф Гані втік з країни; таліби оголосили перемогу і переможне завершення війни. Відновлення правління талібів було підтверджено Сполученими Штатами, і 30 серпня 2021 року останній американський військовий літак вилетів з Афганістану, припинивши майже 20-річну військову присутність Заходу в країні.  
50. За аналітичними даними проєкту «Витрати війни», війна в Афганістані забрала життя 176 000 осіб; 46 319 мирних жителів, 69 095 військових та поліцейських та щонайменше 52 893 бійців руху опору. За даними ООН, після вторгнення 2001 року в Афганістан повернулося понад 5,7 млн колишніх біженців. Однак після поновлення наступу талібів у 2021 році 2,6 мільйона афганців залишаються біженцями або втекли, переважно до Пакистану та Ірану, а ще 4 мільйони афганців залишаються внутрішньо переміщеними особами всередині країни.  
51. Також колегія суддів зазначає, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
52. Верховний Суд звертає увагу на те, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася у її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
53. При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
54. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
55. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
56. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
57. Крім того Верховний Суд зазначає, що ДМС України мала можливість прийняти заяву-анкету позивача, провести інтерв`ю та з`ясувати, чи містить заява позивача характер зловживання, у зв`язку із тим, що позивач уже не вперше звертається із заявою та йому було відмовлено у визнанні біженцем. За відсутності такого інтерв`ю та за відсутності ґрунтовного аналізу зміненої інформації по країні походження, рішення ДМС України є необґрунтованим і таким, що прийняте з порушенням норм закону. Проте, указані обставини судами не досліджувалися.  
Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №640/23300/19.
58. За наведених обставин не можна визнати законним і обґрунтованим рішення судів першої та апеляційної інстанцій з висновком про правомірність оскаржуваного наказу Головного управління ДМС України в Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 та рішення Державної міграційної служби України від 13 травня 2019 року №75-19.
59. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій не установили усіх обставин справи та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивача, а саме триваючому військовому конфлікту, який охоплює всю територію країни. Суди не обґрунтували недостатності наявних у позивача підстав для прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
60. Отже, колегія суддів констатує, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно установлених обставинах справи.
61. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
62. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.
63. Оскільки указані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їхніх висновків в цілому по суті спору.
64. Суд наголошує, що за правилами статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
65. Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті справи. Висновки судів попередніх інстанцій та оскаржувані рішення в цій справі не відповідають завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирішення спору. 
66. Водночас, в силу положень статті 341 КАС України їх встановлення судом касаційної інстанції не допускається.
67. Верховний Суд зазначає, що для ухвалення справедливого та об`єктивного рішення мають бути повністю встановлені та з`ясовані обставини справи, а також надана належна правова оцінка доказам, що мають істотне значення для вирішення спору. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
68. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд. 
69. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (у редакції чинній на момент звернення до Суду із касаційною скаргою).
70. Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
71. Ураховуючи те, що вказані порушення під час розгляду справи допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
72. Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права. Також суду слід врахувати наведене у цій постанові та ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності та взаємному зв`язку.
Висновки щодо розподілу судових витрат
73. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року - скасувати, а справу №520/5107/19 направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Харківського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко 
Судді Верховного Суду