Справа № 159/6120/21 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/368/23  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 червня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивача - Мельник В. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 січня 2023 року,
                                          В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 13 лютого 2007 року було укладено кредитний договір № VOKVGA00001240, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 13 лютого 2017 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Банк свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим станом на 17 вересня 2021 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 171 390,37 доларів США, яка складається з: 14 050,67 доларів США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 36 683,03 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 3 720 доларів США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом, 116 936,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.
Ураховуючи наведене, позивач АТ КБ «Приватбанк» зменшивши позовні вимоги, просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № VOKVGA00001240 від 13 лютого 2007 року, яка існує станом на 10 червня 2022 року у розмірі 89 536,34 доларів США, що складає 2 618 937 грн 94 коп. та понесені по справі судові витрати.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 січня 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VOKVGA00001240 від 13 лютого 2007 року у розмірі 89 536,34 доларів США, що становить 2 618 937 грн 94 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2007 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VOKVGA00001240, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 13 лютого 2017 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Згідно умов укладеного кредитного договору позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.
Крім цього, згідно умов договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданого банком, станом на 10 червня 2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 89 536,34 доларів США, яка складається з: 9 452,52 доларів США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 11 827,97 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 2 280 доларів США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 65 975,85 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором (а.с.114-116).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № VOKVGA00001240 від 13 лютого 2007 року не виконав, внаслідок чого у нього станом на 10 червня 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 89 536,34 доларів США, яка ним перед банком не погашена. Відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів, що його заборгованість перед позивачем є інакшою, або ж її не існує взагалі. При цьому наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки жодним чином не свідчить про те, що заборгованість відсутня і умови кредитного договору виконані в повному обсязі. Відповідач не подав жодних заперечень щодо зменшених позивачем позовних вимог.
Однак з такими висновками суду не можна погодитись. 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).
Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору унормовані ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання,
Такі висновки також викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.
Тож, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути за ст. 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання (п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №548/981/15-ц).
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2009 року у цивільній справі № 2-502/09 розірвано кредитний договір №VOKVGA00001240 від 13 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 146 863 грн 18 коп., 1 468 грн 63 коп. судового збору та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення суду набрало законної сили 06 червня 2009 року. Вказаної обставини представник позивача під час апеляційного розгляду цієї справи не заперечувала.
Отже, з моменту розірвання вказаного кредитного договору на підставі рішення суду у позичальника залишився обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором на день його розірвання, яка була стягнута згаданим рішенням суду, а кредитодавець втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, який, як встановлено, припинив свою дію внаслідок його розірвання у судовому порядку, що свідчить про безпідставність заявленого банком позову.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», тому з нього на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 20 130 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                      У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 січня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 20 130 (двадцять тисяч сто тридцять) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: