ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 року                  м.Дніпро         Справа №  908/129/22 (908/1332/22)
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:  Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Кузнецова В.О., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Мацекос І.М.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запорізька кондитерська фабрика"  на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 (суддя Ніколаєнко Р.А.)

у справі № 908/129/22 (908/1332/22)  
за позовом Приватного акціонерного товариства “Запорізька  кондитерська фабрика” (69063, м.Запоріжжя, вул.Святого Миколая, 7, код ЄДРПОУ 00382094), скорочена назва – ПрАТ “ЗКФ”
до відповідача Державної податкової служби України (04053, м.Київ, Львівська площа, буд.8, код ЄДРПОУ: 43005393) в особі відокремленого підрозділу – Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; код ЄДРПОУ ВП 44118663)
про визнання протиправним та скасування  податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23 липня 2021 року форми «ПН» №0100980703
в межах справи № 908/129/22 про банкрутство Приватного акціонерного товариства “Запорізька  кондитерська фабрика” (69063, м.Запоріжжя, вул.Святого Миколая, 7, код ЄДРПОУ 00382094), скорочене найменування ПрАТ “ЗКФ”
Розпорядник майна арбітражний керуючий Саланська Ілона Любомирівна (69001, м.Запоріжжя, бул. Шевченка, 10-а, оф. 2)

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 31.01.2022 у справі № 908/129/22 відкрито провадження у справі про банкрутство боржника – Приватного акціонерного товариства “Запорізька кондитерська фабрика” (69063, м.Запоріжжя, вул.Святого Миколая, 7, код ЄДРПОУ 00382094), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Саланську Ілону Любомирівну.
08.08.2022 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява боржника Приватного акціонерного товариства “Запорізька кондитерська фабрика” (м.Запоріжжя) за вих№90 від 08.08.2022 до відповідача Державної податкової служби України (м.Київ) в особі відокремленого підрозділу - Головного управління ДПС у Запорізькій області (м.Запоріжжя) про визнання протиправним та скасування  податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23 липня 2021 року форми «ПН» №0100980703, а також розподілу витрат по сплаті судового збору в сумі  7 685,39 грн.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 у справі №908/129/22(908/1332/22) в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. 
Не погодившись з вказаним рішенням Приватним акціонерним товариством "Запорізька кондитерська фабрика" було подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 14.11.2022  у справі №908/129/22(908/1332/22)  та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Скаржник стверджує, що судом було хибно протлумачено правові аспекти проведення відповідачем податкової перевірки діяльності позивача, зокрема, не враховано запровадження п. 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України мораторію на деякі види перевірок та визнання нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок» рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2022 у справі № 640/18314/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022.
Також зазначає, що Господарський суд Запорізької області порушив принцип верховенства права, належного урядування та правової визначеності.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Запорізька кондитерська фабрика" на рішення господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 у справі №908/129/22(908/1332/22). 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2023 розгляд справи призначено на 16.03.2023 о 11 год. 30 хв. 
Від представника Головного управління ДПС у Запорізькій області надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.03.2023 ухвалено судові засідання у справі №908/129/22(908/1332/22), у тому числі, призначене на 16.03.2023 о 11 год. 30 хв. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для Головного управління ДПС у Запорізькій області  з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/). 
В судове засідання 16.03.2023 з`явились представники позивача та відповідача та надли свої пояснення. Заслухавши представників сторін, порадившись на місті, колегія суддів оголосила про перерву в судовому засіданні до 27.04.2023 на 11:30 год. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.03.2023 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 27.04.2023 на 11:30 год.  
В судовому засіданні 27.04.2023 приймали участь представник позивача (апелянта) в залі суду та представник відповідача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового засідання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не проінформували.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Таким чином, сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України»  (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази належного їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі арбітражного керуючого розпорядника майна боржника.
Представник апелянта підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити: скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове – про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, в період з 05.05.2021 по 02.06.2021 включно та з продовженням терміну на 10 днів починаючи з 03.06.2021, Головним управлінням ДПС у Запорізькій області   (Відповідачем, далі, також  - ГУ ДПС) на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1. п.77.4 ст.77 Податкового Кодексу України, п.2 ч.1 ст.13 Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та відповідно до затвердженого плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2021 рік, з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок», згідно наказу Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23.04.2021 №1091-п, проведена документальна планова виїзна перевірка ПрАТ «ЗКФ» - Позивача за період діяльності з 01.01.2017 по 31.03.2021 з метою перевірки питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства та з 01.01.2017 по 31.03.2021 з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За результатами проведеної перевірки складено Акт документальної планової виїзної перевірки  податкового валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, від 24.06.2021 №5470/08-01-07-03/00382094 (далі – Акт перевірки).  
Відзначається, що Позивачем разом з Актом перевірки надані відповідні матеріали, які надавалися ним на перевірку. 
Позивач подав Відповідачу заперечення до Акту перевірки (вих.№ 653 від 12.07.2021), на підставі пп. 78.1.5 п. 78.1, п. 78.2 ст. 78, пп. 86.7.4 п. 86.7 ст. 87 Податкового кодексу України  наполягав на проведенні документальної позапланової перевірки з метою повного перегляду результатів документальної планової виїзної перевірки дотримання ПрАТ «ЗКФ» вимог податкового, валютного та іншого законодавства та з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.03.2021.   
Комісією з питань розгляду заперечень та пояснень до актів перевірок платників податків Головного управління ДПС у Запорізькій області заперечення Позивача на Акт перевірки залишені без задоволення, а висновки Акту – без змін, про що Відповідач направив посадовим особам ПрАТ «ЗКФ» листа з обґрунтуванням позиції комісії вих.№ 44270/6/08-01-07-03-08 від 21.07.2021. 
ГУ ДПС у Запорізькій області на підставі Акту перевірки прийняте, крім інших, податкове повідомлення-рішення від 23.07.2021 № 0100980703 (форма «ПН»), відносно якого заявлено позовні вимоги, що є предметом розгляду даної справи. 
Цим податковим повідомленням-рішенням Позивача попереджено про необхідність скласти та/або зареєструвати податкові накладні/розрахунки коригування у строк, визначений п.12012 ст.1201 Податкового кодексу України та згідно з абз.4 п.12012 ст.1201 Податкового кодексу України, п.11 підрозд.10 розд.ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України застосовано штраф у сумі 510 558,79 грн. 
Позивач подав скаргу (вих.№ 744 від 03.09.2021) на низку  податкових повідомлень-рішень,  прийнятих на підставі Акту перевірки, в тому числі – на податкове повідомлення-рішення від 23.07.2021 №0100980703, до Державної податкової служби України. 
Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги 05.11.2021 №25083/6/99-00-06-01-01-06 податкове повідомлення-рішення від 23.07.2021 № 0100980703 залишено без змін, а скарга в цій частині – без задоволення.    
08.08.2022 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява боржника Приватного акціонерного товариства “Запорізька кондитерська фабрика” (м.Запоріжжя) за вих№90 від 08.08.2022 до відповідача Державної податкової служби України (м.Київ) в особі відокремленого підрозділу - Головного управління ДПС у Запорізькій області (м.Запоріжжя) про визнання протиправним та скасування  податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23 липня 2021 року форми «ПН» №0100980703, а також розподілу витрат по сплаті судового збору в сумі 7 685,39 грн. 
В обґрунтування позову Приватне акціонерне товариство «Запорізька кондитерська фабрика» зазначило, що документальна планова виїзна перевірка Позивача за період діяльності з 01.01.2017 по 31.03.2021 з метою перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства та з 01.01.2017 по 31.03.2021 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування була проведена Головним управлінням ДПС у Запорізькій області з порушенням ст. 52-2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, якою встановлений мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19) , яка є чинною та не була змінена до теперішнього часу. Постанову Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок» Позивач вважає такою, що не підлягає застосуванню, оскільки на  думку  Позивача вона  суперечить нормам п.2.1 ст.2, п.52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України і оскільки документальна планова виїзна перевірка Позивача проведена ГУ ДПС у Запорізькій області  незаконно, то висновки акту перевірки від 24.06.2021 року № 5470/08-01-07-03/00382094 не можуть бути покладені в основу жодного правомірного рішення контролюючого органу, в тому числі спірного податкового повідомлення-рішення від 23.07.2021 року № 0100980703. При цьому й з самими по собі висновками акту перевірки Позивач також не погоджується. Зазначає, що на думку ГУ ДПС у Запорізькій області ПрАТ «ЗКФ» в день оформлення митної декларації на експорт, що підтверджує реалізацію товару покупцям, не складено та не зареєстровано податкові накладні на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою в Єдиному реєстрі податкових накладних, проте в акті перевірки Відповідачем не зазначаються відомості щодо дат завершення процедури митного оформлення експортних операцій ПрАТ «ЗКФ», що унеможливлює визначення дат, необхідних для складення податкових накладних та, відповідно, неможливо зробити висновок про порушення Позивачем граничних строків їх  реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних з нарахуванням штрафних санкцій в сумі 510 558,79 грн. Крім того, Позивач вважає незаконним застосування ГУ ДПС у Запорізькій області до податкових (звітних) періодів квітня 2017 року – січня 2020 року  приписів абз.4 п.1201.2 ст.1201 Податкового кодексу України, які набрали чинності 23.05.2020.
Розпорядник майна ПрАТ «ЗКФ» арбітражний керуючий Саланська І.Л. надала відзив на позовну заяву про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (вих.№02-01/908/129/22-73 від 07.09.2022), де зазначила, що погоджується із твердженням Позивача про те, що податкове повідомлення-рішення від 23 липня 2021 року № 0100980703, прийняте Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, є незаконним  через невідповідність його нормам чинного законодавства. Також розпорядник майна ПрАТ «ЗКФ» погоджується із нормативним обґрунтуванням підстав заявлених позовних вимог, які викладені у позовній заяві. Позовні вимоги ПрАТ «ЗКФ» вважає такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.   
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкова перевірка проведена правомірно, не призвела до обмежень конституційних прав. Суд не знайшов підстав для визнання висновків Акту перевірки та прийнятого на підставі цього акту Податкового повідомлення-рішення протиправними, та як наслідок – підстав для скасування Податкового повідомлення-рішення. При цьому розрахунок штрафних санкцій за відсутність реєстрації податкових накладних у ЄРПН (додаток до ППР форми «ПН»), згідно з яким, виходячи з сум обсягів поставок (за кількістю – 151, на загальну суму в розмірі 47  272 460,28 грн), загальна сума штрафних санкцій склала 510 558,79 грн, суд визнав виконаним правильно, з дотриманням положень абз.4 п.12012 ст.1201 ПК України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Щодо юрисдикції та підсудності справи, необхідно зауважити, що Кодекс України з процедур банкрутства (далі – КУзПБ) передбачає особливості розгляду справ про банкрутство. 
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства,  спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Таким чином, вказаними нормами Кодексу визначено підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника як сторони у такому спорі в межах справи про банкрутство. У такий спосіб законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. 
При цьому належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке урегулювання процедури розгляду спорів за вимогами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства. 
Розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 607/6254/15-ц, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б від 18.02.2020 у справі № 918/335/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у від 30.01.2020 у справі № 921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі № 910/1116/18).
У разі коли боржник є стороною у спорі, такий спір має вирішуватися відповідно до статті 7 КУзПБ господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, за правилами, визначеними ГПК України, в межах цієї справи. Подібна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 910/2034/20, від 02.02.2021 у справі № 925/1342/14).
За позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведеною в постанові від 23.09.2021 у справі № 904/4455/19 за змістом пункту 8 частини першої статті 20, частини тринадцятої статті 30 ГПК України, з якими кореспондуються приписи статті 7 КУзПБ, процесуальний закон визначає правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, незалежно від моменту виникнення таких вимог, зокрема справ за позовами з майновими (грошовими) вимогами до боржника, позовне провадження у яких відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача, стосовно яких у частині третій статті 7 КУзПБ встановлено імперативну вимогу їх передачі до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, для розгляду по суті спору в межах цієї справи. 
В свою чергу, вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду.
Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) (провадження № 12-92гс20). 
Таким чином, позов боржника ПрАТ “Запорізька кондитерська фабрика” до Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу - Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування  податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23 липня 2021 року форми «ПН» №0100980703, який надійшов  до Господарського суду Запорізької області в межах справи № 908/129/22 про банкрутство ПрАТ “Запорізька   кондитерська фабрика” має розглядатися господарським судом в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Щодо статусу суб`єкта відповідача слід зазначити, що за частиною другою статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади.
ГУ ДПС у Запорізькій області є територіальним органом ДПС України – центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Ураховуючи приписи ч. 2 ст. 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», ч. 1 ст. 45 і ч. 2 ст. 4 ГПК України, ст. 1 КУзПБ, а також Положення про Державну податкову службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227, та Положення про Головне управління ДПС у Запорізькій області, затверджене наказом ДПС України від 12.11.2020 № 643, ГУ ДПС у Запорізькій області є відокремленим підрозділом ДПС України, яке хоч і утворене без статусу юридичної особи, однак є органом державної влади (податковим органом, органом стягнення) та може бути стороною в судовому процесі.
Наведене відповідає правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 31.08.2022 у справі № 921/574/20.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оспорювані податкові повідомлення-рішення прийняті ГУ ДПС у Запорізькій області, цей орган представляє інтереси відповідача в судовому процесі самостійно та забезпечує участь представників в судових засіданнях, подає до суду відповідні заяви, клопотання та інші процесуальні документи у справі, а отже є належним суб`єктом відповідальності до якого пред`явлено позовні вимоги.

Щодо суті та змісту спірних правовідносин, підстав позову та мотивів оскаржуваного судового рішення, колегія суддів наголошує, що Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 з подальшими змінами «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на усій території України було установлено карантин. Термін тривання карантину шляхом внесення змін неодноразово продовжувався.
В подальшому Кабінет Міністрів України установив на території України карантин, прийнявши Постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236, продовживши дію карантину, встановленого згідно з Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 із змінами.     
Наразі, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 № 928 «Про внесення змін до розпорядження     Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» тривання   карантину, запроваджених обмежувальних заходів установлено до 31.12.2022.
Наслідком введеного карантину стало прийняття Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби   (COVID-19)», яким внесені зміни в тому числі до Податкового кодексу України.
Також був прийнятий Закон України від 17.03.2020 № 533-ІХ   «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби   (COVID-19)».
Шляхом зміни редакції пункту 52-2   підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України було установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, за виключенням деяких   видів податкових перевірок.
До пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України вносилися й наступні зміни, згідно з редакцією на час   призначення на проведення спірної податкової перевірки було установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), крім:
документальних позапланових перевірок, що проводяться на звернення платника податків;
документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктами 78.1.7 та 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу;
фактичних перевірок в частині порушення вимог законодавства в частині:
обліку, ліцензування, виробництва, зберігання, транспортування та обігу пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;
цільового використання пального та спирту етилового платниками податків;
обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;
здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу.
В той же час, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок», у відповідності до якої скоротив строк дії обмежень, встановлених пунктом 52-2   підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок, дозволивши проведення ряду видів перевірок юридичних осіб, зокрема – документальних перевірок, право на проведення яких надається з дотриманням вимог пункту 77.4 статті 77 цього Кодексу. 
Статтею 77 Податкового кодексу України унормований порядок проведення документальних планових перевірок.   
Абз.1 п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України передбачає, що про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.
За приписами абз.2 п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.
За правилами п.42.2 ст.42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, копію наказу Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23.04.2021 №1091-п щодо призначення перевірки було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення 23.04.2021 платнику податків - ПрАТ «ЗКФ» засобами поштового зв`язку, це поштове відправлення отримано посадовими особами ПрАТ «ЗКФ» 26.04.2021; ПрАТ «ЗКФ» проінформоване про проведення документальної планової виїзної перевірки письмовим повідомленням від 23.04.2021 №29/4/08-01-07-13-10, яке надіслано платнику податків 23.04.2021 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, яке отримано посадовими особами ПрАТ «ЗКФ» 26.04.2021; з направленнями на право проведення перевірки ознайомлено під підпис 05.05.2021, 18.05.2021, 01.06.2021, 10.06.2021 головного бухгалтера ПрАТ «ЗКФ» Галіченко Юлію Віталіївну;  перевірку проведено з відома та в присутності директора ПрАТ «ЗКФ» Лагунова Андрія Юрійовича та головного бухгалтера Галіченко Юлії Віталіївни; в журналі реєстрації перевірок платника податків вчинено запис 05.05.2021 під №68.
Таким чином, планова перевірка Позивача проведена на правах, наданих контролюючим органам Кабінетом Міністрів України з прийняттям Постанови від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок», перевірка організована з дотриманням вимог пункту 77.4 статті 77 цього Кодексу.
Водночас, судом не враховано правові висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, які стосуються подібних, як у даній справі, правовідносин щодо призначення, проведення та оскарження податкових перевірок, в тому числі   проведених згідно з   Постановою КМУ від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок».
З матеріалів справи слідує, що на етапі допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки Позивач не ставив питання про необґрунтованість її призначення та проведення, не приймав рішення про недопуск Відповідача до перевірки, однак наразі заперечує правомірність проведення перевірки, зазначаючи, що Постанова КМУ від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок» (далі – Постанова № 89), згідно з якою призначено та проведено перевірку,  щодо скорочення строків дії обмежень в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок суперечить нормам п.2.1 ст.2, та п.52-2 розділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
В постанові від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18 (адміністративне провадження № К/9901/25669/19) Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відзначив, що недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист. Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
В цій же постанові судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
У  зв`язку з чим, помилковими видаються заперечення відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, про те, що оскільки заперечень стосовно підстав для проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ «ЗКФ» (код ЄДРПОУ 00382094) надано не було, то перевірка проведена правомірно, на законних підставах.
Так, стосовно проведення перевірки згідно з Постановою КМУ від 03.02.2021 № 89 суд не врахував сталу судову практику Верховного Суду щодо застосування норм права у спорах по таких правовідносинах, що відображена, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.02.2022 у справі №420/12859/21 та від 06.07.2022 у справі № 360/1182/21, де викладені такі висновки:
- мораторій на проведення податкових перевірок на період карантину прямо закріплений пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу   України (в редакції на момент спірних відносин у даній справі) та вказана норма в частині обмежень на проведення планових перевірок, була чинною, її дія не зупинялась;
- відповідно до пункту 2.1 статті 2 Податкового кодексу України, зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу;
- зміна приписів Податкового кодексу України здійснюється виключно законами про внесення змін до Кодексу, відповідно зміна строків, дії мораторію може бути здійснення виключно шляхом прямого внесення змін до Податкового кодексу України;
- відповідно до пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу;
- за загальним правилом вирішення колізій, передбаченим частиною третьою статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України;
- відповідно, за наявності суперечливих правил і положень щодо дії мораторію на проведення перевірок, які містяться у Податковому кодексу України, з одного боку і в постанові Кабінету Міністрів України з іншого боку – застосуванню підлягають положення і правила саме Податкового кодексу України.
В свою чергу, згідно ч. 7 ст. 11 ГПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
Взявши до уваги сформовані висновки Верховного Суду та той факт, що пункт  52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України є нормою вищої юридичної сили, ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 89, видається правильним висновок, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню саме норми Податкового кодексу України.
Проте наведене не було враховано місцевим господарським судом, чим допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
При цьому апеляційний суд вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд у постанові від 22.02.2022 у справі №420/12859/21 виснував, що мораторій на проведення податкових перевірок на період карантину прямо закріплений нормами пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК; норма цього пункту щодо обмежень на проведення планових перевірок є чинною, її дія не зупинена. Виходячи зі змісту норми пункту 2.1 статті 2 ПК, зміни до ПК здійснюються виключно законами про внесення змін до Кодексу, відповідно зміна строків дії мораторію може бути здійснена виключно шляхом прямого внесення змін до ПК. Верховний Суд дійшов висновку, що за наявності суперечливих правових положень щодо дії мораторію на проведення перевірок у ПК і в постанові Кабінету Міністрів України «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок» від 03.02.2022 №89, застосуванню підлягають положення ПК.
У постанові від 27.04.2022 у справі №140/1846/21 Верховний Суд також підтримав позицію про незастосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2022 №89 як такої, що змінила строки обмежень на проведення планових перевірок, встановлені пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК.
У постановах від 23.02.2023 у справі №160/20112/21, від 23.02.2023 у справі №600/1402/22-а, від 28.12.2022 у справі №160/14248/21, від 28.12.2022 у справі №420/22374/21, 28.10.2022 у справі №600/1741/21-а, від 12.10.2022 у справі № 160/24072/21, від 01.09.2022 у справі № 640/16093/21, Верховний Суд, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 22.02.2022 у справі №420/12859/21, від 17.05.2022 у справі № 520/592/21, від 15.04.2022 у справі №160/5267/21, від 27.04.2022 у справі № 140/1846/21, від 06.07.2022 у справі №360/1182/21, констатував, що проведення податкової перевірки на підставі постанови Кабінету Міністрів України №89 (в умовах чинності норми пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК) є протиправним і тягне за собою наслідки у вигляді скасування прийнятих за результатами такої перевірки податкових повідомлень-рішень.
При цьому Верховний Суд (зокрема, в постановах від 28.10.2022 у справі №600/1741/21-а, від 12.10.2022 у справі №160/24072/21) враховував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, і зазначив, що доводи про неправомірність дій контролюючого органу, а саме - невиконання норм ПК щодо процедури проведення перевірки, можуть бути підставою для висновку, що така перевірка не породжує правових наслідків, та про визнання протиправними рішень, прийнятих за її результатами.
Мотиви Господарського суду Запорізької області щодо відмови у задоволенні позовних вимог, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не узгоджуються з вищенаведеними висновками Верховного Суду.
Крім того, у висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленому в зазначеній у постанові, не йдеться про те, що підтвердження обґрунтованості висновків по суті виявлених порушень за результатами проведеної перевірки нівелює правове значення та наслідки всіх процедурних порушень, допущених контролюючим органом під час призначення та/або проведення перевірок. Разом з тим постанова Великої Палати Верховного Суду не містить визначення конкретних критеріїв, за яких допущені контролюючим органом процедурні порушення є такими, що впливають або об`єктивно можуть впливати на висновки, здійснені за наслідками перевірки. Відповідно, оцінка заявлених (виявлених) процедурних порушень здійснюється судом в кожній конкретній справі (постанови Верховного Суду  від 28.12.2022 у справі №160/14248/21, від 28.12.2022 у справі №420/22374/21).
В цих же постановах Верховний Суд дійшов висновку, що у подібних правовідносинах застосовними є висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18, ухваленої складом судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, відповідно до яких контролюючі органи та їх посадові особи при виконанні владних повноважень, у тому числі при прийнятті наказів та проведенні перевірок, зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Податковим кодексом України, та не допускати згідно зі статтею 21 ПК порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.
Отже, у розвиток зазначеного правового підходу до оцінки виявленого порушення щодо підстави для проведення перевірки Верховний Суд висловив позицію, що перевірка під час дії мораторію, встановленого пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК, є такою, що не породжує правових наслідків, оскільки така перевірка не повинна була відбутися в силу закону. 
Колегія суддів наголошує на тому, що застосування у рішенні Господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 норм пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК та постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2022 № 89 не відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
При цьому слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.06.2022 у справі №520/2098/19 підтримала усталену позицію Верховного Суду, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19), що не було враховано судом при винесенні оскаржуваного судового рішення.
Також, варто акцентувати увагу на тому, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2022 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промметсплав» до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство фінансів України, Державна податкова служба України, про визнання протиправною та нечинною Постанови від 03.02.2021 № 89 позовні вимоги було задоволено у повному обсязі: визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок».
Приймаючі вказане рішення суд першої інстанції зробив висновок, що норми чинного законодавства не наділяють Кабінет Міністрів України повноваженнями щодо відновлення проведення податкових перевірок або скорочення строку дії обмежень, встановлених пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок, позаяк мораторій встановлено нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу та зміни до якого вносяться виключно шляхом внесення змін саме до цього Кодексу (ст. 2 ПК України).
Шостий апеляційний адміністративний суд, за результатами апеляційного перегляду зазначеного рішення, прийняв постанову від 05.07.2022 у справі № 640/18314/21, якою це рішення залишив без змін.
З цієї постанови суду апеляційної інстанції слідують висновки, про те що:
- Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями щодо відновлення проведення податкових перевірок або скорочення строку дії обмежень, встановлених пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок, позаяк мораторій встановлено нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу та зміни до якого вносяться виключно шляхом внесення змін саме до цього Кодексу (ст. 2 ПК України).
- Закон України від 17.09.2020 № 909-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», на який послався апелянт, не містить внесення змін до ПК України, а саме у вказаний пункт 522 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, а надає лише право Кабінету Міністрів України щодо скорочування строку дії обмежень, заборон, пільг та гарантій, встановлених відповідними законами України.
- Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідно до положення пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України та рішень Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, 23 червня 2009 року N 15-рп/2009, на який послався суд першої інстанції, не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.
- Зокрема, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 наголошував на тому, що «законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони» (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).
З аналізу викладеного у сукупності слідує висновок, що Відповідач й після прийняття Постанови КМУ «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок» від 03.02.2021 № 89, не був наділений повноваженнями здійснювати проведення документальної планової перевірки Позивача, навіть за умов дотримання вимог  пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу України, як помилково зробив протилежний висновок Господарський суд Запорізької області в оскаржуваному рішенні.     
Протиправність проведення такої перевірки остаточно підкріплена в судовому порядку із визнанням протиправною та нечинною Постанови КМУ від 03.02.2021 № 89.
Отже, колегія суддів не погоджується з мотивами та висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на:
-  чинність пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок;
- встановлення мораторію нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу та зміни до якого вносяться виключно шляхом внесення змін саме до цього Кодексу (ст. 2 ПК України);
- ч. 7 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили;
- протиправність та нечинність Постанови КМУ від 03.02.2021 № 89, 
що в сукупності свідчать про неправомірність проведення Відповідачем перевірки Позивача, та відповідно мають наслідком протиправність податкового повідомлення-рішення від 23 липня 2021 року форми «ПН» №0100980703, що є достатньою самостійною підставою для задоволення позову ПрАТ «ЗКФ» про визнання його протиправним і скасування.
В даному випадку підстави для перевірки судом підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства є відсутніми, що узгоджується з вищевикладеними по тексту постанови висновками Верховного Суду.
В той же час, не заперечуючи вказану позицію, колегія суддів зазначає з приводу обставин виявлених порушень, що такі фактично ґрунтуються на встановленні відповідачем відсутності складання позивачем податкових накладних/розрахунків, складених на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою, а саме за експортними операціями, про які детально наведено у п. 3.1.2.4.акта перевірки від 24.06.2021 року № 5470/08-01-07-03/00382094).
В той же час, в Акті перевірки (таблиця на аркушах 100-105) зазначені ВМД, Покупці та обсяги експортних операцій за період 28.04.2017 по 31.03.2020, як і в таблиці на аркушах 97-100 Акту, що спростовує висновок відповідача про нескладання та нереєстрацію податкових накладних на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Належного обґрунтування чому саме відповідач вважає складені та зареєстровані податкові накладні з таблиці на аркушах 100-105 безпідставними, Акт перевірки від 24.06.2021 року № 5470/08-01-07-03/00382094 не містить і відповідачем такі підстави не наведено. При цьому порушення встановлено щодо саме порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних в ЄРПН, а не правильності визначення позивачем дати складання податкових накладних на обсяги експортних операцій, як обов`язкового реквізиту вказаного документу податкового обліку. 
До того ж, згідно абз. 11 п. 201.10 ст. 201 ПК України помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно УКТ ЗЕД), які е заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов`язань, не можуть бути причиною неприйняття податкових накладних у електронному вигляді.
В свою чергу, в акті перевірки відповідачем не зазначено відомості щодо дат завершення процедури митного оформлення експортних операцій ПрАТ «ЗКФ», що унеможливлює достовірне визначення дат, необхідних для складання податкових накладних та, відповідно, не доводить порушення позивачем граничних строків їх реєстрації в ЄРПН та правомірність нарахування штрафних санкцій.
Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 у справі №908/129/22 (908/1332/22) цим вимогам не відповідає.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
А частиною 4 цієї статті передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та їх підтвердження встановленими обставинами справи.
Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки судом першої інстанції було зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, не було враховано та досліджено всі обставини та докази, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового – про задоволення позовних вимог.
Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так як апеляційну скаргу задоволено, згідно ст. 129 ГПК України суд відповідно змінює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір в розмірі 7  658,39 грн за подання позову та в сумі 11  487,58 грн за подання апеляційної скарги належить стягнути з відповідача на користь позивача.
При цьому слід зауважити, що в силу положень частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду апеляційної  скарги на судове рішення, розмір якого обумовлено у п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону та становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Виходячи із ставки судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позову, яка в силу п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та ставки судового збору, яка підлягає сплаті при поданні апеляційної скарги (150%), у даному випадку позивачем при поданні апеляційної скарги мало бути сплачено 11  487,58 грн судового збору.
Натомість, відповідачем сплачено 11 488,50 грн, що підтверджується квитанцією № 23 від 09.12.2022 (т. 7 а.с. 140).
За приписами ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Відповідно до ч. 2 цієї статті у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
А як передбачено ч. 5 цієї статті повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.
Таким чином, апеляційним господарським судом було встановлено, що апелянтом ПрАТ "Запорізька кондитерська фабрика" було сплачено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, який може бути повернутий з державного бюджету за умов подання відповідного клопотання, як це передбачено Законом України «Про судовий збір».     
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запорізька кондитерська фабрика" на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 у справі №908/129/22 (908/1332/22) задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 14.11.2022 у справі №908/129/22 (908/1332/22) скасувати.
Постановити нове рішення, про задоволення позову.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23 липня 2021 року форми «ПН» №0100980703 про застосування штрафу у сумі 510 558,79 гривень за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг).
Стягнути з Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; код ЄДРПОУ ВП 44118663) на користь Приватного акціонерного товариства “Запорізька кондитерська фабрика” (69063, м.Запоріжжя, вул.Святого Миколая, 7, код ЄДРПОУ 00382094) 7  658,39 (сім тисяч шістсот п`ятдесят вісім) грн 39 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 11  487,58 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн 58 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, про що видати наказ.
Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 27.04.2023

Головуючий суддя                                                                      В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           В.О. Кузнецов 

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко