Справа № 1308/1048/2012                                 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І. 
Провадження № 22-ц/811/369/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        30 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Назар Х.Б.;
позивача ОСОБА_1 ;
адвоката Путіліна Є.В. – представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 28 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2009 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області та ОСОБА_4 , яка є правонаступником ОСОБА_5 , треті особи: Дублянська міська рада Жовківського району Львівської області, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними державних актів про право власності на землю, свідоцтва про право власності на магазин та скасування реєстрації права власності.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що внаслідок договору купівлі-продажу від 09 лютого 2000 року ОСОБА_5 став власником будинку АДРЕСА_1 .
Однак, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року було задоволено позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та визнано недійсним доручення ОСОБА_1 , видане ОСОБА_7 , визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного будинку від 05 листопада 1998 року та від 07 лютого 2000 року, зобов`язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 цей будинок.
Разом з тим, під час дії ухвали про забезпечення позову ОСОБА_5 приватизовано земельну ділянку, що виділена для обслуговування вказаного будинку, площею 0,1573 га (з яких – 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства), видано державні акти, а на ній споруджено приміщення магазину. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними державні акти про право власності на землю та свідоцтво про право власності на магазин, а також скасувати реєстрацію права власності.

Справа судами розглядалася неодноразово.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 04 червня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.
В зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_5 до участі у розгляді справи апеляційним судом залучено його правонаступницю – ОСОБА_4 .
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 03 липня 2000 року, оформленого на ОСОБА_5 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним вказаний державний акт. В решті рішення залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року вищезгадані рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 3, а.с. 256-259).

В ході нового розгляду справи судом першої інстанції 29 жовтня 2020 року позивач подав до суду заяву з викладом заявлених ним позовних вимог у новій редакції і просив суд:
1.Припинити право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: будинок АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку № 71 від 30.05.2000 року, кадастровий № 4622710200:01:003:0065; 
2.Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1573 га № 1008 від 03.07.2000 року; 
3.Визнати недійсним рішення Дублянської міської ради № 8 від 05.06.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в АДРЕСА_1 »; 
4.Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га. в АДРЕСА_1 виданий на ім`я ОСОБА_5 , кадастровий № 4622710200:01:003:0049; 
5.Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства 0,0323 га, кадастровий №4622710200:01:003:0064; 
6.Визнати свідоцтво про право власності на магазин недійсним та скасувати реєстрацію права власності (том 8, а.с. 54).

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 28 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-1008 від 03.07.2000 року виданий на ім`я ОСОБА_5 в частині земельної ділянки площею 0,1000 га. переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки 4622710200:01:003:0065.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (том 10, а.с. 58-67).

Дане рішення оскаржили, як представник позивача, так і представник відповідачки ОСОБА_4 .
Представник позивача просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак – на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що суд не виконав у повному обсязі вказівок, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, якою було скасовано всі судові рішення по даній справі, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вважає, що «первинно, для будівництва будинку АДРЕСА_1 було виділено земельну ділянку площею 1410 кв.м.», а відтак «до позивача перейшло право на земельну ділянку саме 1410 кв.м., а не 1000 кв.м., як визначив суд першої інстанції».
Вважає, що для встановлення меж та конфігурації земельної ділянки площею 1 410 кв.м., яка необхідна для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і право на яку перейшло до позивача, необхідним було призначення судової земельно-технічної експертизи, однак суд «вказаних обставин не врахував». 
Вважає, що суд не встановив чи знаходяться на земельних ділянках кадастровий №4622710200:01:003:0049 та кадастровий №4622710200:01:003:0064 «майно належне позивачу, яка площа земельних ділянок необхідна для обслуговування вказаних господарських будівель та споруд» (том 10, а.с. 107-115).

Представник відповідачки  ОСОБА_4  просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої містилось клопотання у поданій до суду заяві, оскільки вважає, що про порушення свого права на спірну земельну ділянку позивач дізнався у зв`язку із позитивним для нього рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19.07.2004 року у справі № 2-2/2004, згідно з яким за ним було визнано право на домоволодіння на спірній земельній ділянці, яке набрало законної сили 18.04.2005 року, однак з даним позовом позивач звернувся до суду лише 25.11.2009 року – через більш, як п`ять років (том 10, а.с. 84-85).

В ході апеляційного розгляду справи представник відповідачки ОСОБА_4 дав пояснення на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги та заперечив доводи апеляційної скарги представника позивача. В подальшому подав до суду заяву про завершення апеляційного розгляду справи за його відсутності (том 10, а.с. 236-237).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання доводів поданої стороною позивача апеляційної скарги та заперечення згаданих учасників справи на доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (частина 7 статті 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 липня 1998 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_1 (позивачу) житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .
05 листопада 1998 року ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі доручення, продав вказаний будинок ОСОБА_9 , яка діяла на підставі доручення від ОСОБА_10 
07 лютого 2000 року ОСОБА_10 , яка діяла через представника ОСОБА_7 , продала вказаний будинок ОСОБА_5 (відповідачу).
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним доручення ОСОБА_1 , видане ОСОБА_7 , визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного будинку від 05 листопада 1998 року та від 07 лютого 2000 року, зобов`язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 цей будинок.
Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року № 71, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1573 га, з яких: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства.
Згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим ОСОБА_5 на підставі рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 05 червня 2009 року № 8, останній є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,025 га, для обслуговування магазину.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 є власником магазину по АДРЕСА_1 .

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 25 березня 2013 року в адміністративній справі № 444/48/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні поданого ним до суду адміністративного позову про визнання противоправними та скасування рішень виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року № 71 про передачу ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1573 га, по АДРЕСА_1 та рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 05 червня 2009 року № 8. 
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що рішення виконкому Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року № 71 «Про передачу громадянам земельних ділянок в приватну власність та постійне користування» та рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 05 червня 2009 року № 8 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в АДРЕСА_1 » винесені у відповідності до законодавства, чинного на момент їх прийняття та в межах повноважень органу місцевого самоврядування.

Нормами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України 1991 року передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.
Частиною першої ст. 155 ЗК України, (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).
Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки може бути самостійною правовою підставою позову.
Оскільки в зв`язку з набранням чинності рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року ОСОБА_1 повернуто у власність житловий будинок, то він на підставі вимог статей 30, 67 ЗК України 1990 року набув право на земельну ділянку.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 30 Земельного Кодексу України 1990 року, (чинного на час набуття ОСОБА_1 права власності на будинок – 30 липня 1998 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження – будівлі та споруди. При переході права власності громадян на житловий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. (Така ж за змістом норма міститься й у ст. 120 ЗК України 2001 року).
При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15).
Отже, виходячи із норм статей 30, 67 ЗК України 1990 року, ст. 120 ЗК України 2001 року, позивач ОСОБА_1 при переході до нього права власності на будинок, набув права на земельну ділянку.
Як убачається з довідки-характеристики, виданої позивачу, придбаний 30 липня 1998 року ОСОБА_1 у ОСОБА_8 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці 1410 кв.м., крім того – лишки кв. м. (рішення виконкому Дублянської міської ради народних депутатів від 15 лютого 1990 року № 34) (том 1, а.с. 64).

Згідно з актом вибору земельної ділянки під будівництво крамниці в АДРЕСА_1 вбачається, що відповідачу ОСОБА_5 погоджено зі спірної земельної ділянки, на якій знаходиться будинок будівництво магазину площею 0,02 га (том 1, а.с. 102).
Згодом, як встановлено вище, відповідач ОСОБА_5 став власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,025 га, для обслуговування побудованого магазину.
Відповідно до свідоцтва про право власності на вказаний магазин загальною площею 161,4 кв.м, останній належить ОСОБА_5 та розташований по АДРЕСА_1 . (а.с. 4 т. 1).
Таким чином, будинок позивача та магазин відповідача знаходяться на земельних ділянках, які перебувають у власності останнього, а позивач має право на частину цих земельних ділянок у зв`язку з виникненням у нього права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені, а відтак спірна земельна ділянка є предметом поділу між ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 (як правонаступницею ОСОБА_5 ).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи своєю ухвалою від 10 лютого 2016 року рішення першої та апеляційної інстанцій по даній справі та направляючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, звернув увагу учасників справи (в тому числі – і позивача) на те, що:
-суди не встановили «дійсного розміру земельної ділянки, яка знаходиться під повернутим ОСОБА_1 будинком, оскільки рішення виконкому Дублянської міської ради народних депутатів від 15 лютого 1990 року № 34 в матеріалах справи відсутнє, як і інші належні та допустимі докази, які підтверджують розмір земельної ділянки, на яку має право позивач з урахуванням вимог ст. 67 ЗК України 1990 року»;
-«місцевий суд … не встановив у який спосіб підлягає захисту порушене право позивача, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України та глави 29 розділу першого книги третьої цього Кодексу. Не роз`яснив права на призначення експертизи для встановлення дійсного розміру земельної ділянки (том 3, а.с. 256-259).

Як вбачається з вищенаведеного, безспірним є те, що суд касаційної інстанції роз`яснив стороні позивача право останнього на клопотання перед судом про призначення по справі експертизи для встановлення дійсного розміру земельної ділянки, необхідного для обслуговування повернутого ОСОБА_1 будинку, однак сторона позивача такого клопотання до суду першої інстанції так і не подала.
Так само, як не провела такої експертизи з власності ініціативи: у відповідності до статті 106 ЦПК України.
За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги позивача стосовно того, що суд першої інстанції при новому розгляді даної справи не виконав у повному обсязі вказівок, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, про необхідність призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, є необґрунтованими, а тому до уваги прийматися не можуть.

Статтею 67 Земельного кодексу України 1990 року (як і пунктом «г» частини 1 статті 121 нині чинного Земельного кодексу України) передбачено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах (в тому числі – і у місті Дубляни) повинен бути не більше 0,1 гектара. 

Як вбачається з копії рішення виконкому Дублянської міської ради народних депутатів від 15 лютого 1990 року № 34 «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку та видачу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки гр. ОСОБА_11 », засвідченої ОКП «БТІтаЕО», згаданим рішенням виконкому ОСОБА_11 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку «на закріпленій земельній ділянці» на АДРЕСА_1 : дане рішення виконкому не містить будь-яких розмірів «закріпленої земельної ділянки», а також правового статусу такого «закріплення» (том 6, а.с. 2).
Як стверджується Актом прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва, затвердженого рішенням виконкому Дублянської міської Ради народних депутатів від 25 грудня 1995 року № 193, згадане будівництво здійснено на земельній ділянці площею 1 410 кв.м., «яка фактично знаходиться в користуванні громадянина  ОСОБА_11 » (том 6, а.с. 33-34). 

30 липня 1998 року ОСОБА_1 (позивач) купив у ОСОБА_8 на АДРЕСА_1 лише житловий будинок з господарськими будівлями: земельна ділянка у нотаріально посвідченому Договорі купівлі-продажу цього житлового будинку взагалі не згадується (том 1, а.с. 9). 

05 листопада 1998 року ОСОБА_1 (позивач) продав на АДРЕСА_1 також лише житловий будинок з господарськими будівлями: земельна ділянка у нотаріально посвідченому Договорі купівлі-продажу цього житлового будинку взагалі не згадується (том 1, а.с. 160). 

07 лютого 2000 року ОСОБА_5 (померлий у 2014 році первісний відповідач) купив на АДРЕСА_1 також лише житловий будинок з господарськими будівлями: земельна ділянка у Договорі купівлі-продажу цього житлового будинку також взагалі не згадується (том 1, а.с. 157, 158). 

І лише 30 травня 2000 року рішенням виконкому Дублянської міської ради № 71 «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» ОСОБА_5 було надано у приватну власність на АДРЕСА_1 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а також 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства, а 03 липня 2000 року видано Державний акт на право приватної власності на землю на згадані земельні ділянки (том 1, а.с.154-158; том 4, а.с. 68).

Будь-яких доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що «первинно, для будівництва будинку АДРЕСА_1 було виділено земельну ділянку площею 1410 кв.м.», позивачем до суду подано не було.
Крім цього, якщо «виділенням» вважати передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, то «виділення земельної ділянки площею 1410 кв.м.» є прямим порушенням норм, передбачених статтею 67 Земельного кодексу України 1990 року (як і пунктом «г» частини 1 статті 121 нині чинного Земельного кодексу України), а Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 лютого 2016 року звертає увагу на те, що позивач має право на розмір земельної ділянки «з урахуванням вимог ст. 67 ЗК України 1990 року».
Відтак, доводи апеляційної скарги позивача про те, що «до позивача перейшло право на земельну ділянку саме 1410 кв.м., а не 1000 кв.м., як визначив суд першої інстанції», є надуманими, а тому також не можуть прийматися до уваги.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Таку заяву про застосування позовної давності і було подано до суду відповідачем ОСОБА_5 26.03.2010 року, у якій він в обґрунтування цієї заяви посилається на те, що позивач ОСОБА_1 у 2006 році вже звертався до адміністративного суду з позовом про визнання недійсними рішення Дублянської міської ради від 30.05.2000 року № 71 (яким ОСОБА_5 було передано у приватну власність спірну земельну ділянку) і провадження у такій справі було відкрито ухвалою суду від 06.10.2006 року (том 1, а.с. 214).
Судом в оскаржуваному рішенні дано належну оцінку доводам вищезгаданої заяви відповідача про застосування позовної давності і (як вбачається з доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 ) згаданим апелянтом висновки суду в цій частині не оспорюються.
Однак, у вищезгаданій заяві відповідача від 26.03.2010 року не містилося посилання на судові рішення у справі № 2-2/2004, предметом спору у якій було визнання недійсними ряду правочинів, які безпосередньо не пов`язані зі спірною земельною ділянкою, а тому суд першої інстанції і не міг давати оцінку цим обставинам, які відповідачкою наведені лише у поданій нею до суду апеляційній скарзі. З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 також до уваги прийматися не можуть. 

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 28 грудня 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 03 липня 2023 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.