ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«13» квітня 2023 року
м. Харків
справа № 640/5008/19
провадження № 22ц/818/723/23
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – Комунальне підприємство «Харківводоканал», 
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року в складі судді Сенаторова В.М.
в с т а н о в и в:
У березні 2019 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Позовна заява мотивована тим, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, як надаються підприємством. Облік нарахувань та оплати здійснюється за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Зазначив, що відповідачі неналежним чином виконували зобов`язання з оплати наданих послуг, у зв`язку з чим у них утворилася заборгованість в сумі 29 853,98 грн, а саме за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 19 066,17 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року - 10 787,81 грн.

Вказав, що розмір інфляційних втрат становить 4700,74 грн, а 3% річних від простроченої суми – 1224,29 грн.
Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 35 779,01 грн, з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 19 066,17 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року - 10 787,81 грн; інфляційні втрати - 4700,74 грн; 3% річних від простроченої суми – 1224,29 грн; а також стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківводоканал» - задоволено, стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 35 779,01 грн, з яких  в період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року за послуги з централізованого водопостачання в сумі 19 066,17 грн; за послуги з централізованого водовідведення в період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року - 10 787,81 грн; інфляційні втрати - 4700,74 грн; 3% річних від простроченої суми - 1224,29 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення. 

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що судовим рішенням стягнуто з відповідачів заборгованість за комунальні послуги поза межами строку позовної давності. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 06 березня 2019 року, тому він мав право на стягнення заборгованості в межах строку позовної давності за період з 06 березня 2016 року по 06 березня 2019 року. Також її не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи.

04 квітня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга – необгрунтованою. При цьому акцентувала увагу суду на тому, що 18 грудня 2015 року відповідачкою здійснено оплату в розмірі 20,00 грн, тому, на її думку, строк позовної давності перервано. Також, суд першої інстанції при розгляді справи не порушував норми процесуального права.

04 квітня 2023 року від представниці ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про долучення доказів, яке залишено без задоволення на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду – скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з інформаційними довідками з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 26 березня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є споживачами послуг, що надає Комунальне підприємство «Харківводоканал» (а.с.22-25).
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, однак відповідачі не  виконували належним чином свої обов`язки з своєчасного внесення в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 29 853,98 грн, а саме за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 19 066,17 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року - 10 787,81 грн.

Також, Комунальним підприємством «Харківводоканал» нараховано 4700,74 грн сума інфляційних втрат за час прострочення та 1224,29 грн – три процента річних від простроченої суми.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд справи було призначено на 13 вересня 2019 року, 29 жовтня 2019 року та 06 грудня 2019 року. 

В матеріалах справи міститься повернута до суду першої інстанції судова повістка на 29 жовтня 2019 року з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, адресат відсутній» (а.с.38). Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не отримували з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи на 06 грудня 2019 року.

Враховуючи те, що відповідачі у справі не були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.
При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01 вересня 2011 по 31 жовтня 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами (далі - Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України  як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Із змісту вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Комунальним підприємством «Харківводоканал» з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які повинні оплатити надані послуги

З зведеної картки абонента по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 29 853,98 грн, а саме за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 19 066,17 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року - 10 787,81 грн.

Комунальним підприємством «Харківводоканал» нараховано 4700,74 грн сума інфляційних втрат за час прострочення та 1224,29 грн – три процента річних від простроченої суми, на що підприємством також надано відповідні розрахунки.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять. 

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що позов Комунального підприємства «Харківводоканал» підлягає задоволенню.

Щодо заявленого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала на пропущення позивачем позовної давності та неповідомлення її судом першої інстанції про розгляд справи.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Як вбачається із матеріалів справи, 05 квітня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи ухвалив заочне рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалася відповідачам. До суду першої інстанції повернуто судову повістку на 29 жовтня 2019 року з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, адресат відсутній» (а.с.38). Про розгляд справи на 06 грудня 2019 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повідомлення не отримували.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачів, що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про розгляд справи. Неповідомлення належним чином відповідачів про дату, час, місце розгляду справи є підставою для розгляду питання щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. 

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19). 

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).
Установивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківводоканал» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2018 року у них утворилась заборгованість, однак враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 06 березня 2019 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 липня 2014 року по 06 березня 2016 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у три роки.

Таким чином наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги в межах строку позовної давності за період з 06 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року (дата закінчення періоду нарахування позивачем), яка становить 27 526,28 грн, з яких за цей період за надані послуги з централізованого водопостачання сума стягнення - 17 898,67 грн, за надані послуги з централізованого водовідведення - 9627,61 грн.
Розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 06 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року складає 2330,71 грн. Проте, виходячи з того, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість судового рішення тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позивачем заявлено суму в розмірі 1224,29 грн, а не 2330, 71 грн, заявлена сума і підлягає стягненню. Розмір інфляційних втрат за період з 06 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року складає 10 876,79 грн, хоча позивачем заявлено суму в розмірі 4700,74 грн, а не 10 876,79 грн, тому вона і підлягає стягненню.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що строк позовної давності перервано у зв`язку з тим, що у грудні 2015 року внесено 20, 00 грн, судова колегія відхиляє за безпідставністю, оскільки не зазначено, хто цю суму сплатив та за яку послугу вона сплачена. Також, будь – яких доказів на сплату цієї суми позивачем не надано.

Ухвалюючи судове рішення, суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою відповідно до статті 376 ЦПК України для його скасування, тому заочне рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківводоканал» задоволено на 93,49%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1795,94 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» по 448,99 грн з кожної.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково на 6,51%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 187,59 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь ОСОБА_1 . 

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 261,40 грн (448,99-187,59).

Таким чином, судовий збір в розмірі 261,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал», а з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 448,99 грн з кожної.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» 27 526,28 грн заборгованості за період з 06 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, 1224,29 грн трьох процентів річних від простроченої суми та 4700,74 грн інфляційних втрат.

В іншій частині в задоволенні позову Комунальному підприємству «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» судовий збір у розмірі 261,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» судовий збір 1795,94 грн по 448,99 грн з кожної.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.