ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року 
м. Київ
справа № 260/262/20
адміністративне провадження № К/990/15479/23
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року (суддя: Гаврилко С.Є.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року (судді: Сеник Р.П., Онишкевич Т.В., Судова-Хомюк Н.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Івано-Франківськ) (далі - відповідач - 1) та Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (далі - відповідач - 2), у якому просив:
стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку в розмірі 35 574,66 грн. (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 66 коп.
стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач-2 протиправно не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що є порушенням статті 44 Кодексу законів про працю України. При цьому   позивач указав, що наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області. Правонаступником Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області є Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).   У зв`язку з цим, позивач просить стягнути солідарно   з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)   вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку в сумі 19 238,14 грн. Також позивач вважає, що має право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року скасовано, прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку в сумі 19 238,14 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять вісім гривень вісімнадцять копійок).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7200,00 грн (сім тисяч двісті гривень).
Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.
Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги та направлено справу у цій частині на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у цій справі залишено без змін.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року позовні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги задоволено частково.
Стягнуто з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2020 року по 28 липня 2021 року в розмірі 19 272,98 грн.
Відмовлено у задоволенні позову у частині інших позовних вимог.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Тож, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України.
При вирішенні цієї справи суд першої інстанції зважив на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, щодо застосування принципу співмірності  при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У цьому аспекті суд першої інстанції також урахував правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, та підсумував, що при розгляді цієї справи необхідно ураховувати наявність спору з приводу належності позивачу сум на день звільнення, розмір недоплаченої суми при звільненні, істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору.
Опираючись на цей підхід суд першої інстанцій зазначив, що згідно з довідкою, виданою Головним територіальним управлінням юстиції у Закарпатській області від 27 січня 2021 року№ 01, середній заробіток позивача за листопад-грудень 2019 року (за два місяці, що передують звільненню) складає 19 238,14 грн.
Середньоденна заробітна плата позивача становить 916,09 грн.
Час затримки розрахунку при звільненні з 11 січня 2020 по 28 липня 2021 року складає 386 робочих днів.
Відтак, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено у розмірі 353 610,74 грн. (386 робочих днів х 916,09 грн - середньоденну заробітну плату).
Істотність частки вихідної допомоги в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 5,45 % (19 238,14 грн (сума вихідної допомоги) / 353 610,74 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100).
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,45 %, становить 19 272,98 грн. (916,09 грн (середня заробітна плата позивача за один день) х 5,45 % = 49,93 грн; 49,93 грн х 386 (днів затримки розрахунку).
Таким чином, ураховуючи принцип справедливості та співмірності, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11 січня 2020 по 28 липня 2021 року, який підлягає стягненню, становить 19 272,98 грн.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у повному обсязі шляхом стягнення з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2020 року по 28 липня 2021 року в розмірі 353   610,74 грн.
Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Мотивуючи підстави касаційного оскарження скаржник указує на неврахування судом першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, а також у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20.
З покликанням на наведені висновки Верховного Суду скаржник доводить, що підстав для зменшення суми середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні у контексті спірних у цій справі правовідносин немає, оскільки вихідна допомога відповідачем добровільно виплачена не була, затримка розрахунку виникла з вини відповідача та призвела до майнових втрат позивача.
У цьому сенсі скаржник звертає увагу, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке він може використати не в кожному випадку, а за конкретних умов.
Скаржник наголошує, що у спірних правовідносинах позивач не зловживав своїм правом, звернувся до суду з позовом у встановлені строки, брав участь у судових засіданнях, не заявляв безпідставних клопотань про перенесення судових засідань, у зв`язку з чим уважає, що визначений судами попередніх інстанцій розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 19   272,98 грн. є неспівмірним.
Позиція інших учасників справи
Від відповідача - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому останній просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2023 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколова В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 06 червня 2023 року призначено справу до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з наказом Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к позивача звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26 грудня 2019 року, відповідно до статті 87 частини 1 пункту 1-1 Закон України «Про державну службу».
Наказом Міністерства юстиції України від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к» внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к, замінивши в тексті наказу цифри та слова « 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 03 січня 2020 року».
Наказом Міністерства юстиції України від 27 січня 2020 року № 395/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к», внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к «Про звільнення» (із змінами, внесеними відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к»), замінивши в тексті наказу цифри та слова « 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 11 січня 2020 року».
Відповідно до виписки Акціонерного товариства «Ощадбанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 , відповідач нарахував позивачу недоотриману суму вихідної допомоги у розмірі 19   238,14 та виплатив її 28 липня 2021 року.
Позивач уважає, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку з моменту його фактичного звільнення - 11 січня 2020 року по день фактичного розрахунку - 28 липня 2021 року у розмірі 353   610,74 грн.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
Частиною другою статті 19 Конституції України   визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно з частиною четвертою статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої   статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга   статті 341 Кодекс адміністративного судочинства України).
Предметом касаційного перегляду є розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача. На переконання скаржника, визначена судами попередніх інстанцій сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірною. Зокрема, у контексті спірних у цій справі правовідносин скаржник убачає відсутність підстав для зменшення належного позивачу відшкодування.
В цьому аспекті позивач у касаційній скарзі вказує на те, суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували   статтю 117 Кодексу законів про працю України   без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, та постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20.
При цьому доводи касаційної скарги не містять незгоди із застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права при обрахунку суми середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період 11 січня 2020 по 28 липня 2021 року, а тому у цій частині оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій судом касаційної інстанції не перевіряються.
Надаючи оцінку заявленим підставам для касаційного оскарження, Суд зазначає, що питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до   статті 117 Кодексу законів про працю України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.
Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного   Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена   статтею 117 Кодексу законів про працю України   відповідальність. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 
Разом із тим, встановлений   статтею 117 Кодексу законів про працю України   механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до   статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника   та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати   з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від   30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту   статті 117 Кодексу законів про працю України   дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої   статті 117 Кодексу законів про працю України, про   те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що   всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від   26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення   від яких не вбачається правових підстав, Верховний Суд уважає, що суди попередніх інстанції при розгляді цього спору правомірно застосували принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до   статті 117 Кодексу законів про працю України.
У касаційній скарзі скаржник покликається на те, що суди попередніх інстанцій не урахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, та постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20.
Разом з тим, Верховний Суд зауважує, що висновки судів попередніх інстанцій щодо зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, згідно з якими суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи критерії зазначені вище.
Покликання скаржника на позицію Великої Палати Верховного Суду, сформульовану у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 зазначених висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують, оскільки позиція Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі стосується правомірності виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівникові, який продовжив працювати на підприємстві, тобто стосуються правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин в оскаржуваній частині у цьому касаційному провадженні.
Натомість висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20, у якій колегія суддів Верховного Суду виснувала відсутність підстав для зменшення працівникові відшкодування, передбаченого   статтею 117 Кодексу законів про працю України, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні судового рішення, оскільки такі висновки викладені за інших обставин справи, зокрема у справі № 759/1933/20 розмір несвоєчасних виплат позивачу склав 100% від суми всіх належних до сплати виплат при звільненні.
Підсумовуючи викладене колегія суддів констатує, що постанови Верховного Суду, на які скаржник покликається як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин приписів статті 117 Кодексу законів про працю України без урахування висновків Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пункту 1 частини першої   статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
Згідно з частиною першою   статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Виходячи з наведеного вище, зважаючи на приписи статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, необхідно касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                            А.Г. Загороднюк
судді                                                                                                                 Л.О. Єресько
                                                                                                                         В.М. Соколов