Справа № 127/30546/21
Провадження № 22-ц/801/918/2023
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року	Справа № 127/30546/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/30546/21 за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук Володимир Вікторович, ОСОБА_5 , про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В.,
встановив:
В листопаді 2021 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3  про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. 
Позов мотивований тим, що 29.04.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №МL-001/109/2005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 59000,00 дол. США строком користування до 28.04.2015 року, з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 12% річних. Цільовим використанням кредиту було придбання нерухомого майна, а саме: будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що знаходиться за тією ж адресою.
Крім того, в цей же день між вказаними вище сторонами кредитного договору було укладено договір іпотеки №РМL-001/109/2005, за умовами якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згодом, 20.08.2007 року між позивачем та  ОСОБА_1  був укладений договір іпотеки №РСNL-В00/162/2007, за умовами якого ОСОБА_1  для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року та кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року, передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 255,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2016 року у справі №127/12866/16-ц за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та за зустрічними позовами ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими, позовну заяву банку було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року у розмірі 12131,91 дол. США та заборгованість за кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року у розмірі 88360,03 дол. США. Під час примусового виконання вказаного вище рішення суду, 30.08.2021 року приватним виконавцем Тимощуком В.В. було проведено опис та арешт належного ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним виконавцем з метою виконання судового рішення, був розпочатий процес звернення стягнення на належний ОСОБА_1 вказаний будинок. Приватним виконавцем було встановлено, що в описаному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Банк не надавав дозвіл на реєстрацію цих осіб. Оскільки ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, приватний виконавець звернувся до Служби у справах дітей ВМР з проханням надати дозвіл на реалізацію описаного та арештованого будинку, проте йому було відмовлено. За відсутності такого дозволу рішення суду виконати не можливо, що порушує права та інтереси позивача, тому він звернувся до суду з цим позовом.
Згодом, представником позивача було подано до суду заяву про зміну предмета позову від 20.01.2022 року, яка протокольно прийнята судом 20.01.2022 року, відповідно до якої АТ «ОТП Банк» просить: висилити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_2 ; визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_2 ; зняти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 6810,00 грн.
Також ухвалою суду від 20.01.2022 року залучено до участі у вказаній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_5 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_6 у задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук Володимир Вікторович, ОСОБА_5 , про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовлено. Судові витрати - залишено за позивачем.
В апеляційній скарзі представник позивача АТ «ОТП Банк» просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначив, що оскаржуване рішення суду прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Оскільки, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції абсолютно не мотивував свій висновок про застосування ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу України, як підставу для відмови у задоволенні вимог Банку.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Колодійчук О.В. надіслав відзив на апеляційну скаргу, де просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дубінський Ю.Я. надіслав відзив на апеляційну скаргу, де просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представник відповідача ОСОБА_3 та законного представника ОСОБА_4 - адвокат Синявська К.Ю. надіслала відзив на апеляційну скаргу, де просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача ОСОБА_2  -  адвокат Колодійчук О.В.  в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги. Просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дубінський Ю.Я. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги. Просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача ОСОБА_3 та законного представника ОСОБА_4 - адвокат Синявська К.Ю. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги. Просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, також зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняття з реєстрації.
Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук В.В. в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від третьої особи до суду не надходило.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
По справі встановлено, що 29.04.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №МL-001/109/2005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 59000,00 дол. США строком користування до 28.04.2015 року, з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 12% річних. Цільовим використанням кредиту було придбання нерухомого майна, а саме: будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що знаходиться за тією ж адресою (Т.1 а.с. 6-10).
Також, в цей же день між вказаними вище сторонами було укладено договір іпотеки №РМL-001/109/2005, за умовами якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 11-14).
20.08.2007 року між позивачем та  ОСОБА_1  був укладений договір іпотеки №РСNL-В00/162/2007, за умовами якого ОСОБА_1  для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року та кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року, передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 255,2 кв.м., що знаходиться за адресою:         АДРЕСА_1  (Т.1 а.с. 15-17). Сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає заборону відчуження предмета іпотеки, що і було зроблено (Т. 1 а.с. 171, 172).
20.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання договору іпотеки №РМL-001/109/2005 від 29.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстровим номером 1152. Предметом договору є те, що сторони цього договору в зв`язку із укладенням між ними кредитного договору №СNL-В00/162/2007 року від 20.08.2007 року, домовились припинити дію договору іпотеки за умови укладання між сторонами нового договору іпотеки у якості забезпечення укладених між сторонами кредитних договорів: №МL-001/109/2005 року від 29.04.2005 року та №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року (Т.1 а.с. 107).
Зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого 27.04.2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1424,  ОСОБА_7  передав у власність (продав)  ОСОБА_1  цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться в        АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін продаж вчинено за 497425,00грн. Суму в розмірі 202425,00 грн. продавець отримав від покупця до підписання цього договору, а суму в розмірі 295000,00 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі 5 банківських днів після підписання договору на рахунок продавця АППБ «Аваль» №26206600604010 МФО 302247 (Т. 1 а.с. 108). Факт реєстрації вказаного правочину підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 27.04.2005 року (Т. 1 а.с. 109). Слід відзначити, що вказаний житловий будинок належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2002 року.
Суд звертає увагу, що дописаний рукописний текст у вказаному вище договорі ( п. 2.1.) було посвідчено нотаріусом, тому суд не ставить його зміст під сумнів.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2016 року у справі №127/12866/16-ц за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та за зустрічними позовами ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими, позовну заяву банку було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року у розмірі 12131,91 дол. США та заборгованість за кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року у розмірі 88360,03 дол. США, а також 39833,98 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. В решті позовних вимог було відмовлено. Зустрічні позовні заяви було також задоволено (Т. 1 а.с. 18-24). Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання та приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. 31.05.2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 (Т.1 а.с. 25).
30.08.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП НОМЕР_1 (Т.1 а.с. 26-27). Приватним виконавцем описано та накладено арешт на двоповерховий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою:           АДРЕСА_1 . Відповідальним зберігачем майна визначено  ОСОБА_1  (Т.1 а.с. 26-27). Вподальшому, приватним виконавцем з метою виконання судового рішення, був розпочатий процес звернення стягнення на належний  ОСОБА_1  вказаний будинок. Так, приватним виконавцем встановлено, що в описаному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб:  ОСОБА_1  (з 19.01.2000 року),  ОСОБА_2  (з 19.01.2000 року),  ОСОБА_3  (з 27.01.2001 року) та  ОСОБА_4  - з 17.09.2014 року (Т. 1 а.с. 29-33, 36-38, 114-116, 148-149). Факт їх реєстрації також підтверджується відомостями з паспортів та домової книги (Т. 1 а.с. 36-8, 148-149, 114-116). Щодо реєстрації в спірному будинку дитини -  ОСОБА_4 , слід зазначити, що вона зареєстрована в ньому з часу її народження і за місцем проживання батька - ОСОБА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та малолітня  ОСОБА_4  є членами сім`ї іпотекодавця ОСОБА_1  та набули право користування спірним майном як члени сім`ї власника (яким була ОСОБА_1 , оскільки вона здійснювала будівництво цього житла) і з цих підстав були зареєстровані у спірному будинку (Т. 1 а.с. 111).
Оскільки ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, то приватний виконавець виконавчого округу у Вінницькій області Тимощук В.В. 03.09.2021 року звернувся до Служби у справах дітей Вінницької міської ради з проханням надати дозвіл на реалізацію описаного та арештованого будинку (Т. 1 а.с. 34). Однак, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.09.2021 року №2336 було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію домоволодіння АДРЕСА_1 , право користування яким має малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1 а.с. 35).
Також згідно з відомостями вказаного вище органу, ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , по теперішній час (Т.1 а.с. 204, 233). Вказаний факт також підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_5 (Т.1 а.с. 232).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 20.04.1989 року було надано в постійне користування з міськземфонду земельну ділянку площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 , а в період з 1992 року по 1999 року нею було побудовано двохповерховий будинок АДРЕСА_1 житловою площею 11.2.1 кв.м. (Т.1 а.с. 111-112).
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612801 від 04.02.2009 року відповідач ОСОБА_1 , на підставі рішення Вінницької міської ради від 19.09.2008 року №2094 29 сесії 5 скликання, є власником земельної ділянки площею 0,0726 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510137000:03:059:0232 (Т.1 а.с. 113).
З приводу твердження представника позивача щодо наявності у відповідачів та третьої особи  ОСОБА_5  іншої житлової нерухомості, судом встановлено наступне:
- за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано лише спірне будинковолодіння в м. Вінниці та дві земельні ділянки (Т.1 а.с. 242 Т. 2 а.с. 23-26);
- за відповідачем  ОСОБА_2  зареєстровано 1/5 частку будинковолодіння по  АДРЕСА_4 та дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Т. 1 а.с. 243, Т. 2 а.с. 14-16);
- відповідач ОСОБА_3 має у спільній власності 7/25 частки нежитлового приміщення №198 в багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 (Т. 1 а.с. 152-153, 244);
-  ОСОБА_5 не має у власності жодного нерухомого майна (Т.1 а.с. 154, 245). 
Також станом на 29.12.2012 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в межах територіальної підпорядкованості Гайсинського МБТІ, право власності на об`єкти нерухомого мана не зареєстровано (Т. 2 а.с. 10).
При цьому, ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 по теперішній час, що вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи №9846 від 08.02.2022 року, наданої на запит суду Департаментом адміністративних послуг ВМР (Т.1 а.с. 204). З відмітки в її паспорті встановлено, що остання була зареєстрована за вказаною адресою з 01.08.2001 року (Т. 1 а.с. 232). Також за вказаною адресою зареєстровані: її мати ОСОБА_8 та брат ОСОБА_9 (Т. 1 а.с. 233).
Слід відзначити, що ОСОБА_9 є власником майна померлої ОСОБА_10 : 17/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розміщених в АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.06.1989 року (Т.1 а.с. 234).
Згідно з відомостями, наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів КП «Гайсинське МБТІ» за вих. №164 від 06.2.2022 року, станом на 29.12.2012 року за гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в межах територіальної підпорядкованості Гайсинського МБТІ, право власності на об`єкти нерухомого майна не зареєстровано (Т.2 а.с. 10).
Також судом  першої інстанції за клопотанням сторони позивача витребувлись відомості про наявність на паперових носіях станом на 31.12.2012 року даних про реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на об`єкти нерухомого майна в межах територіальної підпорядкованості Комунального підприємства «Могилів-Подільське МБТІ», проте з наданої суду відповіді за №10 від 11.01.2023 року такі відомості встановити не вбачається можливим (Т. 2 а.с. 50).
Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради № 01/00/011/151773 від 29.09.2022 року вважається недоцільним визнання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування та виселення з будинку АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 229).
Апеляціний суд погоджується з твердження представника позивача відносно того, що батько дитини ОСОБА_11 має нерухоме майно та може його продати і забезпечити потреби дитини у житлі. Оскільки, ОСОБА_3 є власником лише 7/25 частки нежитлового приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності. Суду не надано належних та допустимих доказів щодо вартості вказаного нерухомого майна. Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено обов`язку власника щодо реалізації його майна з метою погашення кредитних зобов`язань його батьків.
Щодо твердження представника позивача відносно застосування аналогії закону з приводу надання особам що виселяються з житлового приміщення іншого тимчасового житла за рахунок житлового фонду місцевих рад, то суд не приймає його до уваги, оскільки воно є безпідставним.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст.109 ЖК УРСР).
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах ВСУ від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16. Оскільки, як було встановлено судом, спірний будинок було придбано лише частково за кредитні кошти, тому відсутні законні підстави для надання відповідачам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.
Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи відповідача про передчасність позову, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у порядку виконавчого провадження, а не шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, тому вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення під час виконавчого провадження.
З приводу вимог про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то слід зазначити наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У ст. Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував вимоги про виселення відповідачів тими обставинами, що усі мешканці будинку, який є предметом іпотеки, підлягають виселенню з нього у зв`язку зі тим, що на предмет іпотеки розпочато звернення стягнення в межах відкритого виконавчого провадження, а кредитні кошти були отримані ОСОБА_1 безпосередньо для його придбання.
За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.
За встановлених фактичних обставин справи будинок, який був предметом іпотеки, придбаний лише частковоза рахунок кредитних коштів, набутийна підставі договору купівлі-продажу до укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 ; за рішенням судустягнуто заборгованість за кредитним договором тарозпочато звернення стягнення в межах відкритого виконавчого провадження на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
У ч. 4 ст. 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення ст. 109 ЖК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
Отже, ч. 2 ст.109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний лише частково за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження одночасно надається інше постійне житло. При цьому, за правилами ч. 2 ст. 109 ЖК України, постійне житло зазначається в рішенні суду, а відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Відповідно ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16. З таким правовими висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
Водночас, за встановлених фактичних обставин справи, будинок АДРЕСА_2 , є єдиним житлом відповідачів. Наявність у них іншого житла позивачем не доведена. Тобто, відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірний будинок є їхнім житлом у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Виселення з іпотечного житла, набутого частково за кредитні, а частково за власні кошти, без надання іншого житла не допускається. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, розглянувши справу № 310/2950/18.
У постанові від 29.09.2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21) Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), потрібно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Під час розгляду справи відповідачами було доведено ту обставину, що спірний будинок, який є предметом іпотеки, є єдиним придатним для проживання житлом, яке у них є на законних підставах. Такі обставини підтверджують те, що під час виселення відповідачів без надання їм іншого житла, буде порушено баланс інтересів іпотекодержателя та осіб, які зареєстровані та проживають у будинку, переданому в іпотеку та на який звернуто стягнення в порядку виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.
За ч.ч. 1 - 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
За змістом ч. 2 ст. 156 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, на вселення дитини до спірного будинку згоди банку отримувати не було потрібно.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про права дитини прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року).
Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає. Отже, виселення дитини без надання іншого житла суперечить моральним засадам суспільства, інтересам дітей та їх правам на належний рівень життя, які визначені ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та п. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини.
У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
За рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, наслідком чого є виселення у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі втратять не лише право на користування житлом, а стануть безхатченками.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі та малолітня ОСОБА_4 набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів та малолітньої ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування спірним будинком, а отже і про відсутність підстав їх виселення.
Щодо вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то вона також не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно з п. 12 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною від задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.
Оскільки у цій справі суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «ОТП Банк» про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, то й позовні вимоги банку в частині зняття їх з реєстраційного обліку також не підлягають задоволенню. Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 201/9754/17, від 14.07.2022 року у справі № 183/4172/20.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову АТ «ОТП Банк».
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник