Постанова
Іменем України
 
28 червня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 740/3804/21
провадження № 61-934св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Агропромислова компанія «Магнат», 
відповідачі: Фермерське господарство «Павленко Агро», ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислова компанія «Магнат» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2022 року у складі судді Ковальової Т. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 14 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислова компанія «Магнат» до Фермерського господарства «Павленко Агро», ОСОБА_1 про визнання переважного права на укладення договорів оренди земельних ділянок, переведення прав та обов`язків орендаря за договорами оренди та визнання права власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію, вирощену підприємством на земельних ділянках,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агропромислова компанія «Магнат» (далі - ТОВ АПК «Магнат») звернулося із позовом до ФГ «Павленко Агро», ОСОБА_1 про визнання переважного права на укладення договорів оренди земельних ділянок, переведення прав та обов`язків орендаря за договорами оренди та визнання права власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію, вирощену підприємством на земельних ділянках.
В обґрунтування заявлених вимог зазначало, що 27 січня 2015 року між Ніжинською районною державною адміністрацією Чернігівської області та ТОВ АПК «Магнат» укладено договір оренди землі, за умовами якого у користуванні позивача перебувала земельна ділянка з кадастровим номером № 7423380400:08:001:0945 площею 2,0056 га строком на 10 років.
28 квітня 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельні ділянки з числа не витребуваних паїв з кадастровими номерами №№ 7423380400:08:001:1254, 7423380400:08:001:0945, які 18 травня 2020 року передала в оренду ФГ «Павленко Агро» строком дії до 20 травня 2030 року, чим порушила першочергове право ТОВ АПК «Магнат» на укладення договорів оренди земельних ділянок, належних відповідачу.
Позивач указував на те, що земельна ділянка з кадастровим номером № 7423380400:08:001:1254 загальною площею 0,8072 га та земельна ділянка з кадастровим номером № 7423380400:08:001:0945 
площею 2,0056 га знаходяться в масивах полів №№ 202, 517, які тривалий час обробляє ТОВ АПК «Магнат», у користуванні якого знаходиться понад 75 % земельних ділянок цих полів, а отже, відповідно до приписів частини четвертої статті 37-1 ЗК України, товариству належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення.
Оскільки ТОВ АПК «Магнат» має переважне право на укладення договорів оренди земельних ділянок, які належать ОСОБА_1 , 02 червня 2021 року воно звернулося до останньої із повідомленням про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди вищевказаної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких було укладено договір із ФГ «Павленко Агро», проте отримало відмову відповідача.
Товариство зазначало, що ТОВ АПК «Магнат» як істотний землекористувач є належним користувачем масивів полів №№ 202, 517, а також земельних ділянок, що знаходяться в цих масивах, зокрема з кадастровими номерами №№ 7423380400:08:001:1254, 7423380400:08:001:0945 до моменту їх виділення в натурі на місцевості та встановлення межових знаків, а тому згідно із пунктом «б» частини першої статті 95 Земельного Кодексу України має право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, а також на вироблену продукцію на спірній ділянці.
Враховуючи викладене позивач, із урахуванням змінених вимог, просив:
- визнати за ним переважне право на укладення договорів оренди земельних ділянок, розташованих на території Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області №№ 7423380400:08:001:1254, 7423380400:08:001:0945; 
- перевести права та обов`язки орендаря за договором оренди земельної ділянки площею 0,8072 га з кадастровим номером 7423380400:08:001:1254 від 18 травня 2020 року, номером запису про інше речове право 36738696 від 28 травня 2020 року та за договором оренди земельної ділянки площею 2,0056 га з кадастровим номером 7423380400:08:001:0945 від 18 травня 2020 року, номером запису про інше речове право 36734171 від 28 травня 2020 року з ФГ «Павленко Агро» на ТОВ АПК «Магнат»;
- визнати за позивачем право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію, вирощену підприємством на цих земельних ділянках.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 
від 11 серпня 2022 року закрито провадження у справі за позовом 
ТОВ АПК «Магнат» до ФГ «Павленко Агро», ОСОБА_1 у частині вимог про визнання права власності на посіви і насадження сільськогосподарських культур, на вироблену продукцію, вирощену підприємством на земельних ділянках.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 
від 11 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, відмовлено у задоволенні позову ТОВ АПК «Магнат» до ФГ «Павленко Агро», ОСОБА_1 про визнання переважного права на укладення договорів оренди земельних ділянок, переведення прав та обов`язків орендаря за договорами оренди.
Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 серпня 2022 року стягнено із ТОВ АПК «Магнат» на користь 
ФГ «Павленко Агро» 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ АПК «Магнат» про визнання переважного права на укладання договорів оренди земельних ділянок, суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди земельної ділянки, укладений 27 січня 2015 року між Ніжинською районною державною адміністрацією Чернігівської області та ТОВ АПК «Магнат», припинено. Орендар і власник паю за власним бажанням можуть укласти між собою договір оренди земельної ділянки, при цьому на вказані правовідносини не поширюється правило переважного права на оренду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ АПК «Магнат» про переведення прав та обов`язків орендаря за договором оренди землі спірних земельних ділянок з ФГ «Павленко Агро» на позивача, суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання за ТОВ АПК «Магнат» переважного права на укладення з ОСОБА_1 договорів оренди земельних ділянок.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2023 року ТОВ АПК «Магнат»звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Скаржник зазначає, що судами не були враховані посилання позивача, що з об`єктивних причин йому до певного періоду не було відомо ні про набуття у власність відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки, ні про укладення між відповідачами договору оренди.
З матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки з кадастровими № № 7423380400:08:001:0945, 7423380400:08:001:1254 набуті
 ОСОБА_1  у власність 28 квітня 2020 року, а вже 18 травня 2020 року між відповідачами укладено договір оренди та 28 травня 2020 року зареєстровано право оренди за ФГ «Павленко Агро».
Позивач не мав можливості скористатись своїм переважним правом на укладення відповідного договору оренди. Обставини справи свідчать про навмисний і протиправний характер дій відповідачів, які були направлені на порушення переважного права ТОЗ АПК «Магнат» на укладення договорів оренди щодо спірних земельних ділянок.
Судами безпідставно не враховано правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 01 червня 2021 року у справі № 910/2388/20 (провадження № 12-15гс21) та від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21).
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 740/3804/21 із Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.
Справа № 740/3804/21 надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 січня 2015 року між Ніжинською районною державною адміністрацією (далі - орендодавець) та ТОВ АПК «Магнат» (далі - орендар) укладено договір оренди землі № 96, за умовами якого орендодавець згідно із розпорядженням Ніжинської райдержадміністрації від 24 липня 2014 року № 189 надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в межах території Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області з кадастровим номером 7423380400:08:001:0945, площею 2,0056 га (а. с. 59-61).
Пунктом 8 цього договору визначено, що договір укладено строком 
на 10 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
У пункті 33 цього договору визначено, що дія договору припиняється, у тому числі, у разі появи власника-спадкоємця на орендовану ділянку.
Того ж дня, 27 січня 2015 року складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт прийому-передачі земельної ділянки в оренду, які є додатками №№ 1, 2 до договору оренди від 27 січня 2015 року (а. с. 62, 62 зворот).
04 червня 2018 року між Ніжинською районною державною адміністрацією та ТОВ АПК «Магнат» укладено додаткову угоду до договору оренди землі № 96 від 27 січня 2015 року, за яким внесено зміни і доповнення, у тому числі, продовжено строк дії договору на 15 років із моменту підписання додаткової угоди (а. с. 65).
27 березня 2019 року між Ніжинською районною державною адміністрацією та ТОВ АПК «Магнат» укладено додаткову угоду до договору оренди землі № 96 від 27 січня 2015 року, за яким внесено зміни і доповнення, у тому числі, сторони домовилися продовжити строк дії договору, у зв`язку із чим пункт 8 договору викладено в новій редакції: «Договір укладено до 31 грудня 2035 року, але в будь-якому випадку до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку» (а. с. 67).
Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7423380400:08:001:0945 площею 2,0056 га, а також на земельну ділянку з кадастровим номером 7423380400:08:001:1254 площею 0,8072 га на підставі рішення Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 24 квітня 2020 року (а. с. 16, 17).
18 травня 2020 року ОСОБА_1 як власник спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 7423380400:08:001:0945, 7423380400:08:001:1254, які вона набула на підставі рішення Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 24 квітня 2020 року, уклала договори оренди земельних ділянок з ФГ «Павленко Агро» строком
до 20 травня 2030 року. Державна реєстрація речових прав здійснена державним реєстратором Ічнянської районної державної адміністрації 
28 травня 2020 року (а. с. 16, 17).
Як убачається із наявної у матеріалах справи копії листа-повідомлення 
ТОВ АПК «Магнат» від 02 червня 2021 року, адресованого ОСОБА_1 та ФГ «Павленко Агро», позивач висловив намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на тих самих умовах, на яких було укладено договір оренди землі між відповідачами. Запропоновано у добровільному порядку розірвати договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 7423380400:08:001:0945, 7423380400:08:001:1254 з ФГ «Павленко Агро» та звернутися 
до ТОВ АПК «Магнат» для укладення договору оренди землі на тих самих умовах (а. с. 18).
Відповідно до списку земельних ділянок масивів полів № 202, № 517, орендарем земельної ділянки з кадастровим номером 7423380400:08:001:0945 площею 2,0056 га та земельної ділянки з кадастровим номером 7423380400:08:001:1254 площею 0,8072 га, яка належить ОСОБА_1 , є ФГ «Павленко Агро» (а. с. 20-29).
Звернувшись із позовом до ФГ «Павленко Агро» та ОСОБА_1 про визнання переважного права на укладення договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами № 7423380400:08:001:0945, № 7423380400:08:001:1254, позивач зазначав, що належні відповідачці земельні ділянки розташовані в масивах полів, які тривалий час обробляються позивачем, у користуванні якого знаходиться понад 75 % земельних ділянок цих полів, у зв`язку із чим позивач має переважне право на укладення договорів оренди спірних земельних ділянок, а укладенням між відповідачами договорів оренди таке право порушено.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Тобто до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми та Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України, статті 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, засноване на договорі.
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Зміст прав та обов`язків, що виникають в орендодавця та орендаря земельної ділянки, порядок їх реалізації та виконання опосередковуються договором оренди землі. Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону).
За змістом статті 19 Закону України «Про оренду землі», строк дії договору оренди землі як істотна умова договору визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
Закінчення строку дії договору оренди землі спричиняє усталені та законодавчо визначені наслідки, зокрема припиняються права та обов`язки, що випливають із договору, за винятком тих, які продовжують існувати після закінчення договірних відносин.
Власник земельної ділянки вправі користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою після закінчення договору оренди за правилами статті 317 ЦК України, укладати договори оренди з іншими орендарями на власний розсуд.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 181/599/19 (провадження № 61-17135св20) зазначено, що у пункті 34 договору оренди земельної ділянки від 08 грудня 2014 року сторони передбачили, що дія договору оренди припиняється у разі витребування паю його власником. У цьому випадку цей договір припиняється, а орендар і власник паю за власним бажанням можуть заключити між собою договір оренди земельної ділянки. Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що набута у власність спірна земельна ділянка мала статус невитребуваних земельних паїв, її було виділено в натурі з єдиного земельного масиву. Таким чином, предмет договору оренди земельної ділянки від 08 грудня 2014 року, земельна частка (пай), укладеного між ПСП «Мрія» та Межівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, змінився, оскільки пай зазначався в умовних кадастрових гектарах і вказував на наявність речових, а не майнових прав, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині. Крім того, такий договір укладався не з особою, яка стала власником земельної ділянки.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року (справа № 233/4580/20, провадження № 61-12524сво21) зазначив, що, вирішуючи спори щодо переукладення або розірвання договору оренди земельної частки (паю), суди мають ураховувати, що зміна правового режиму земельної частки (паю) та зміна юридичного статусу власника сертифіката на право на земельну частку (пай) не мають наслідком автоматичне припинення раніше укладеного договору оренди земельної частки (паю), крім випадків, коли сторони передбачили це у договорі (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (провадження 
№ 14-65цс20)).
У справі, яка переглядається, установлено, що за умовами пунктів 2, 8 договору оренди землі, укладеного 27 січня 2015 року між Ніжинською районною державною адміністрацією та ТОВ АГК «Магнат», в оренду підприємству було передано земельну ділянку площею 2,0056 га терміном на 10 років, а пунктом 33 договору сторони передбачили, що дія договору припиняється, зокрема, у разі появи власника-спадкоємця на орендовану ділянку.
Набута у власність ОСОБА_1 спірна земельна ділянка мала статус невитребуваних земельних часток (паїв), її було виділено в натурі з єдиного земельного масиву.
Предмет договору оренди земельної ділянки (невитребувана земельна ділянка) від 27 січня 2015 року, укладеного між Ніжинською районною державною адміністрацією та ТОВ АГК «Магнат», змінився, оскільки спірна земельна ділянка належала до невитребуваних земельних часток (паїв), а не майнових прав, пунктом 33 вказаного договору оренди земельної ділянки передбачено припинення його дії у разі появи власника-спадкоємця на орендовану земельну ділянку.
Договір оренди земельної ділянки від 18 травня 2020 року укладено між ОСОБА_1 та ФГ «Павленко Агро» щодо конкретної земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер та яка належить орендодавцю на праві власності, тобто щодо індивідуально визначеного нерухомого майна, яке не є тотожним із тим, стосовно якого 27 січня 2015 року був укладений договір оренди земельної ділянки між Ніжинською районною державною адміністрацією та ТОВ АГК «Магнат».
Установивши, що дія договору оренди земельної ділянки від 27 січня 2015 року, укладеного між Ніжинською районною державною адміністрацією та ТОВ АГК «Магнат», припинена на підставі пункту 33 вказаного договору оренди земельної ділянки, а у позивача відсутнє суб`єктивне право чи інтерес, що підлягають захисту, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання переважного права на укладення договору оренди земельної ділянки, переведення прав та обов`язків орендаря за договором оренди.
Схожі за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду 
від 19 травня 2021 року у справі № 181/598/19 (провадження 
№ 61-10997св20), від 18 січня 2021 року у справі № 181/599/19 (провадження № 61-17135св20), від 19 березня 2023 року у справі № 733/1064/21 (провадження № 61-7132св22).
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Із огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника із ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно із вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислова компанія «Магнат» залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 
від 11 серпня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 14 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. І. Грушицький
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко