Справа № 351/1714/22 
Провадження № 22-ц/4808/633/23 
Головуючий у 1 інстанції СЕГІН І. . 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів                                              Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,
секретаря                                        Кузів А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , органу опіки і піклування Заболотівської селищної ради про визначення місця проживання дітей, про визначення місце проживання дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кошман Ірини Вадимівни на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року, 
                                           в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , органу опіки і піклування Заболотівської селищної ради про визначення місця проживання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що між ним та відповідачкою 10 липня 2006 року зареєстровано шлюб, про розірвання якого поданий відповідний позов. 
За час перебування у шлюбі народилось двоє дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . 
Відповідачка станом на день подання позовної заяви разом з дітьми проживає за адресою с.Ганьківці Коломийського району Івано-Франківської області, має намір виїхати за межі України.  Він повністю утримує, дбає та займається вихованням дітей, а тому вважає, що діти мають проживати саме з ним.  
Просив визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, ОСОБА_1 (а.с.1-5).
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.50-51).
Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кошман Ірина Вадимівна подала апеляційну скаргу, у якій посилається неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, грубе порушення норм матеріального права.
Зазначає, що судом не взято до уваги пояснення у судовому засіданні неповнолітнього ОСОБА_8 та малолітнього ОСОБА_4 , які виявили бажання проживати з батьком та пояснення відповідачки, яка не визнала позовні вимоги та зазначила, що має намір виїхати за межі України. Наразі вона проживає зі своєю матір`ю окремо від дітей та позивача. Згідно висновку органу опіки та піклування Заболотівської селищної ради від 31.01.2023 року проведено обстеження умов проживання за місцем проживання та реєстрації дітей та позивача. Будь-яких недоліків не виявлено, умови проживання дітей задовільні.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.59-64).
Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання не з`явилися сторони,  про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.
Від представника особи, що подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1   адвоката Кошман І.В. та представника Заболотівської селищної ради подано заяви про розгляд справи без  участі цих осіб.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу  у відсутності учасників справи.
В силу ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у  шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 від 10.06.2006 року (а.с.6).
Сторони є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6, 9).
Із дослідженого висновку органу опіки і піклування Заболотівської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Заболотівської селищної ради від 31.01.2023 року № 448-32/2023, зокрема вбачається, що було проведено обстеження умов проживання за місцем реєстрації сторін та дітей за адресою: АДРЕСА_1 . Також було проведено обстеження за місцем фактичного проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 . Одночасно зазначено, що у вказаному будинку проживає лише матір відповідачки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована з дітьми та чоловіком у АДРЕСА_1 . Відомості про її проживання за адресою: АДРЕСА_2   жодним чином не підтверджені, наявна розбіжність у свідченнях подружжя щодо часу окремого проживання та інші обставини, можуть свідчити про подання завідомо неправдивих відомостей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , приховування їх реальних намірів. Орган опіки і піклування вважає за доцільне залишити дане питання на розгляд суду (37-40) .
Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що живе з матір`ю в с.Ганьківці, працює у м.Снятині на приватній пекарні, хоче щоб діти жили з нею.
Неповнолітній ОСОБА_8 виявив бажання проживати разом з батьком.
Малолітній ОСОБА_4   пояснив, що бажає жити з батьком, де він зараз мешкає, проте хоче також бачити матір. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст.29 ЦК України, ч.1 ст.141 , ч.2 ст.161 , 171 СК України, вважав недоведеним факт припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін, враховуючи досягнення сином ОСОБА_8 15 річного віку, який вправі самостійно обирати з ким з батьків він буде проживати,  факт пред`явлення позивачу обвинувачення у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ст.336 КК України, оголошення на території України військового стану, беручи до уваги вік малолітнього, особливу потребу у материнському піклуванні та вихованні,часту відсутність за місцем проживання позивача через роботу, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України).
           У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.
Апеляційним судом під час розгляду справи перевірено, що на офіційному веб-сайті Судової влади України у розділі Інформація щодо стадій розгляду судових справ, змінених після 28 травня 2015 року, та звітів про автоматизований розподіл, доступних з 01 вересня 2015 року, за параметрами пошуку «регіон, суд, сторона по справі» відсутня справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 
Ця обставина дає підстави вважати, що висновок суду першої інстанції про те, що сторони по справі фактично не припинили подружніх відносин, є  правильним.
Крім того, апеляційним судом отримана відповідь № 68573 від 11.05.2023р. з Єдиного державного демографічного реєстру про те, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 . 
Таку ж адресу місця реєстрації місця свого проживання зазначає і позивач по справі ОСОБА_1 .
Отже,  місце проживання сторін по справі зареєстроване у одному будинку, відповідач ОСОБА_2 а ні до подання позову позивачем (21.11.2022р.), а ні після його подання реєстрацію свого місця проживання не змінила, хоча вона зареєстрована у одному будинку разом не лише із позивачем по справі та дітьми, але і разом із батьками позивача по справі.
Крім того, у цьому будинку зареєстровано місце проживання обох дітей, а саме неповнолітнього ОСОБА_8   і малолітнього ОСОБА_4 . 
Суду не подано доказів, що позивач ОСОБА_1 працевлаштований і має самостійний дохід. 
Ці обставини справи також свідчать про те, що оскільки сторони по справі проживають і зареєстровані у одному житлі разом з малолітньою дитиною,  а під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження окреме проживання сторін як і розірвання подружніх відносин, позивач не надав доказів про наявність у нього самостійного доходу і доказів того, що визначення місця проживання малолітнього з батьком буде сприяти найкращому забезпеченню інтересів дитини, тому  відсутні підстави для задоволення позову про визначення місця проживання з батьком малолітнього ОСОБА_4 .
Встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору неповнолітньому ОСОБА_8 виповнилося 15 років,  суд першої інстанції правильно врахував положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, врахувавши право неповнолітнього самостійно обирати з ким з батьків він буде проживати, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.
Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд
                                                      п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 адвоката Кошман Ірини Вадимівни залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року - без змін.   
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                                   І.О. Максюта
Судді:                                                                                                             Л.В.Василишин
                                                                                                                        В.Д. Фединяк

Повний текст постанови  складено 18 травня 2023 року.