КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 754/916/19
провадження № 22-ц/824/3014/2023
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
29  травня  2023 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Левенець  Б. Б. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український  Міжнародний Банк» до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Перший Український  Міжнародний Банк» - Кущ  Яни Василівни на  рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 17 травня  2022 року в складі судді Коробенка  С. В. ,
встановив:
 
17.01.2019  Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1   заборгованості за кредитним договором №GP-4231543 від 22.02.2013, яка станом на 08.01.2019 склала 75596,24 грн.
Позов мотивований тим, що 22.02.2013  між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № GP-4231543, за умовами якого ОСОБА_1   виданий кредит в сумі 43 531 грн 09 коп. 
19 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ», отже, АТ «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». 
Відповідач не виконував свої кредитні зобов`язання належним чином, тому станом на 08.01.2019 у нього утворилась заборгованість у розмірі 75 596,24  грн, з яких: 17 986,10 грн заборгованість за тілом кредиту; 1 457,61  заборгованість по процентам; 14 704,47 грн  заборгованість за комісією;  41 448,06  грн  штрафні санкції.
Рішенням Солом`янського  районного  суду  м. Києва  від  17 травня  2022  року  в задоволенні  позову  відмовлено. 
В апеляційній скарзі  представник АТ «ПУМБ» - Кущ  Я. В.  просить рішення суду першої  інстанції  скасувати та ухвалити нове рішення. Стягнути з  відповідача на користь   позивача  витрати  зі сплати судового  збору за подання  апеляційної  скарги. 
Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  суд першої  інстанції  не  обґрунтував, що  умова договору  відносно  комісії  є  нікчемною  з тієї підстави,  що  відповідачу  встановлені  платежі, які він  повинен  сплатити  за дії,  які банк  здійснює  на  власну  користь.  Умовами договору  такі платежі не  передбачені.  Суд не  дослідив умови договору   та не надав обґрунтування  наявності підстав «нікчемності» цієї  умови.  Умовами договору  передбачено, що  комісія стягується  у зв`язку з  наданням  послуг  за розрахунково-касове  обслуговування. Саме за  розрахунково-касове обслуговування  сплачувалась комісія,  підписавши вказаний договір,  відповідач погодився з його  умовами. Підстави для  кваліфікації  умови договору, що передбачає комісію,  відсутні. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до положень частини 1 статті  369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено,  що 22 лютого  2013 року  ОСОБА_1   уклав з ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» кредитний договір № GP-4231543 шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферти), за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 49 999, 66 грн, в тому  числі 43 706 грн  на  загальні  споживчі цілі, 6 293,66 грн  - в оплату договору  страхування,    на строк - 48  місяців,    з кінцевим строком повернення до 22 лютого   2017 року, сплатою 13 % річних за користування кредитом та 2, 10 % комісії за обслуговування кредиту. 
19 вересня 2014 року ОСОБА_1 отримала від банку кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 12833866.
ПАТ «ПУМБ» є правонаступником всіх прав та зобов`язань АТ «Банк Ренесанс Капітал».
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість.
08 листопада 2017 року банк склав  вимогу позичальнику  про негайне  погашення заборгованості по кредитному договору  в загальному розмірі  43 531,29  грн в строк  до  15.11.2017.  
Згідно  наданого  до  позовної заяви   витягу  зі списку згрупованих  поштових  відправлень рекомендованих листів,  останній  не  містить   дати  його  прийняття поштовим відділенням.  Трек-номер, який  відповідає  прізвищу  ОСОБА_1 , адреса  відправлення м. Київ,  -  0530015908270 (а.с.10). При цьому  надана  Виписка із  сайту ДП «Укрпошта»  стосується  відправлення  з трек-номером 0530018209232,  місце  виконання  операції  м.Тернівка (а.с.11), що не  має  жодного  відношення  до  особи відповідача. 
Відповідно  до  довідки про  стан  та історію  заборгованості за  кредитним договором  № GP-4231543 від 25.02.2013,  відповідач  здійснював погашення  заборгованості  за кредитом  та процентами до  28.12.2015 року. 
Розмір  непогашеної заборгованості за період  з  25.12.2015 по  17.10.2018  становить: 17 986,10 грн заборгованість за тілом кредиту; 1 457,61  заборгованість по процентам; 14 704,47 грн  заборгованість за комісією. Також  нарахована  заборгованість  за неустойкою  без визначення  загальної  суми неустойки (а.с.  13). 
Відмовляючи у задоволенні  позову  суд першої  інстанції  виходив з того,  що  умова договору   про  покладення  на  відповідача  обов`язку з щомісячної  сплати комісії  за обслуговування  кредиту  є  нікчемною,  а тому  вимога  про  стягнення  заборгованості за нарахованою  комісією  задоволенню не  підлягає. На  підтвердження  укладення  кредитного  договору  позивачем  надано  лише  копію   акцептованої банком  оферти.  Вказана  оферта не  містить положень щодо відповідальності  позичальника (штрафних санкцій) за прострочення  виконання зобов`язань  з повернення  кредиту та сплати процентів. Відтак вимога  про  стягнення  штрафних санкцій  задоволенню також не підлягає.   Згідно  з розрахунком  позивача заборгованість  за тілом  кредиту та процентами  в сумі складає   19 443,71 грн.  З наданого  розрахунку вбачається,  що  за період дії кредитного  договору   відповідачем  за  нікчемною  умовою договору   щодо сплати комісії  за обслуговування  кредиту  було сплачено  на користь  банку   суму комісії  в загальному розмірі  35 699,66 грн.  Зазначена  сума значно перевищує   розмір  заборгованості відповідача,  нарахований банком  за  тілом та процентами, а тому, сплативши  її  на користь  банку,  ОСОБА_1 фактично  погасив усю  наявну  в нього  заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. 
Погоджуючись  з висновками суду  першої інстанції   колегія суддів  виходить  з таких  підстав. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно  з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. 
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 22 лютого 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, здійснюється банком у своїх інтересах при реалізації ним своїх прав за кредитним договором, а тому такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
Встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами, а тому на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися.
Нарахування   комісії  за обслуговування  кредиту, без  зазначення, за які саме послуги банку позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, колегія суддів  погоджується  з висновком  суду  першої  інстанції, що зазначене положення кредитного  договору  є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору. 
Встановлення таких платежів у порушення вимог зазначених нормативно-правових актів, спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Ураховуючи наведене, суд першої  інстанції  дійшов правильного  висновку про  те, що   позовні вимоги банку про стягнення заборгованості по сплаті комісії у розмірі 14 704,47 грн   є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що  суд першої  інстанції  не  дослідив умови договору   та не надав обґрунтування  наявності підстав «нікчемності» цієї  умови, є необґрунтованими,  оскільки  наданий позивачем текст  договору не  містить  зазначення  про нарахування комісії  у зв`язку з  наданням  послуг  за розрахунково-касове  обслуговування. 
Зміст позовної заяви та апеляційної скарги  позивача також  не  містять  жодного  обґрунтування  в частині  нарахування   штрафних  санкцій в розмірі  41 448,06 грн. 
Разом з тим,  відповідно  до складеної  позивачем  довідки про  розмір заборгованості,  яку останній  назвав: « Виписка  з рахунка ОСОБА_1   із зазначенням  суми заборгованості та  строків її  погашення  з  відміткою  стягувача про  непогашення  заборгованості за кредитним договором  GP-4231543»,  неустойка за порушення  зобов`язань  по кредиту   становить  41 448,06 грн, що  здійснена  стягувачем  за вчинення  виконавчого  напису.
Станом на 08.01.2019 заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним  договором  та суми плати,  що  здійснена  стягувачем  за вчинення виконавчого  напису,  становить  75 596,24 грн (а.с.14).
Таким чином, з вказаного  документу судом  встановлено,  що  штраф в розмірі   41 448,06  грн  нараховано саме за вчинення виконавчого  напису. 
Відповідно  до   відомостей  Єдиного державного  реєстру судових  рішень,  27  листопада  2018 року  Дніпровським районним судом  м. Києва  (справа  №755/9273/18) ухвалено  рішення, яким визнано  таким, що не підлягає  виконанню  виконавчий напис,  вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н. С. та зареєстрований в реєстрі за № 517, про стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором № GP-4231543 від 22.02.2013 року, укладеним ним із АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «ПУМБ», заборгованості за кредитним договором № GP-4231543 від 22.02.2013 року, яка складає 43 532,07 гривень, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 22 312,85 гривень; прострочена заборгованість за комісією - 18 888,28 гривень; прострочена заборгованість за процентами - 2 330,94 гривень; строкова заборгованість за сумою кредиту 0 гривень; строкова заборгованість за комісією 0 гривень, строкова заборгованість за процентами - 0 гривень.
Додатковим рішенням  Дніпровським районним судом  м. Києва  (справа  №755/9273/18) від  13 лютого  2019 року  зобов`язано ПАТ «ПУМБ» повернути ОСОБА_1   стягнені за виконавчим написом № 517 від 15.02.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. грошові кошти у розмірі 10 124,96 грн.
Таким чином,  суд першої  інстанції  дійшов правильного  висновку про  необґрунтованість  заявлених позовних вимог  та  відсутність  правових підстав для задоволення  позову  в частині  стягнення   штрафу  в сумі 41 448,06 грн.
Відповідно до  частини  першої, п`ятої   статті  ст. 216 ЦК України в редакції, що  була  чинною на  час виникнення  спірних правовідносин, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно  до  довідки про  стан та історію заборгованості за кредитним договором №GР-4231543 від 25.02.2013  підтверджується, що на погашення заборгованості з комісії відповідачем в період з 25.03.2013 по 28.12.2015 банком зараховано 35 699,66  грн. 
Враховуючи положення вищенаведених норм права та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо встановленої комісії у виді зарахування   сплачених  на  її погашення  коштів  в рахунок  заборгованості  по  кредиту та процентам,  що в загальній сумі становила  19 443,67  грн. 
Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України  суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Перший Український  Міжнародний Банк» - Кущ  Яни Василівни залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 17 травня  2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку  не  підлягає, крім випадків,  зазначених  у  п.  2 ч. 3 ст. 389  ЦПК  України.
 
Суддя-доповідач                                                                       Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                         І.  М. Рейнарт  
 
                                                                                                    Б. Б.  Левенець